Marian Keyes

Felnőttek

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Az eredeti mű: Grown Ups by Marian Keyes

Fordította: Debreczeni Kinga

Copyright © 2020, Maran Keyes

Hungarian translation © Debreczeni Kinga, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9786156186881

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Prológus

Johnnyra rátört a köhögés – egy falat kenyér cigányútra ment. Az asztaltársaság tagjai zavartalanul folytatták a beszélgetést. Pompás! Felőlük akár el is patkolhatna. Igen, írd és mondd, meghalhatna a negyvenkilencedik születésnapján, és még csak észre sem vennék!

Egyedül Jessie segített volna rajta, de az asszony éppen a konyhában volt és a következő ínycsiklandozó fogást tálalta; Johnny bízott benne, hogy mégiscsak átvészeli valahogy a rohamot, és lesz esélye megkóstolni az ételt.

Ivott egy korty vizet. Hiába, az sem segített. Könnyezni kezdett, mire Ed végre-valahára megkérdezte: – Hékás, minden rendben?

Johnny férfiasan legyintett. – Á, csak cigányútra ment egy falat kenyér.

– Már azt hittem, fuldokolsz – jegyezte meg Ferdia.

Akkor miért nem szóltál egy árva szót sem, te semmirekellő? Huszonkét éves vagy, de jobban érdekel a szíriai menekültek sorsa, mint az, hogy fuldoklik a nevelőapád!

– Nagy gáz lenne, ha épp a születésnapomon dobnám fel a pacskert – felelte végül rekedtesen Johnny.

– Úgysem hagynánk, hogy elpatkolj – jelentette ki Ferdia. – Alkalmaznánk rajtad a Heimlich-fogást.

Ahhoz előbb valamelyikőtöknek észre kellett volna vennie, hogy a halálomon vagyok!

– Hallottátok, mi történt? – kérdezte Ed. – Mármint Mr. Heimlichhel. A pasassal, akiről a Heimlich-fogás a nevét kapta. Képzeljétek, nyolcvanhét éves korában végül alkalmazta valakin élesben!

– És működött? – vakkantotta Liam, az asztal másik végéről. – Micsoda blamázs, ha alkalmazza, de hiába, és a pali bekrepál!

Liam bármiben képes meglátni a rosszat – tűnődött Johnny. Most is pöffeszkedik; hintázik a székén és süt róla, hogy nem érdekli az égvilágon semmi… Johnnyt nagyon bosszantotta öccse viselkedése. Noha már negyvenegy éves, Liam még mindig csak sodortatja magát az élettel és azt hiszi, elég a boldoguláshoz, ha jóképű és vagánykodik.

Micsoda pojáca! Szörfös frizura, félig kigombolt, gyűrött ing…

– Ja, tényleg! Pont, mint Mr. Segway – tette hozzá Ferdia –, aki telekürtölte a világot, hogy teljesen biztonságos a járgány, aztán végül azon lelte halálát.

– A történeti hűség kedvéért, csak annyit állított, hogy lehetetlen leesni róla – jegyezte meg Ed.

– És mi történt? – Johnnyt minden bosszúsága ellenére érdekelte, hogy mi lett Mr. Segwayjel.

– Óvatlan volt, és lehajtott vele egy szikláról.

– Szent ég! – kacagott fel Nell. – Ezek szerint bedőlt a saját szövegének?

– Be bizony! Aztán még egyszer bedőlt, de ezúttal a szakadékba – felelte Ferdia.

– Ha valaki, akkor te tudod, hogy megy ez – Liam sötét pillantást vetett az unokaöccsére.

Válaszképp Ferdia is rávillantotta a tekintetét.

Ezek szerint megint dúl kettejük közt a harc? Vajon min rúghatták össze a port?

Johnny elhatározta, hogy alkalomadtán majd megkérdi Jessie-t, aki mindenkiről mindent tud. Na, már jön is, kezében egy tálca kiporciózott sörbettel.

– Csak leöblítjük a vacsorát – jelentette ki. – Vodka citrommal – elfoglalta a helyét az asztalfőn.

– És velünk mi lesz? – kérdezte Bridey. – Nyilvánvaló, hogy nem kaphatunk vodkát, mert még kicsik vagyunk.

– Bizony, de erre is gondoltam ám – felelte Jessie.

Hát persze – tűnődött el Johnny. Neki legyen mondva, mindenre gondol. Kizárt, hogy bármi elkerülje a figyelmét.

– Srácok, tessék, az alkoholmentes változat.

Johnny néha nem értette, hogy csinálja Jessie. Annak ellenére, hogy Bridey az elsőszülött gyermeke volt, Johnny néha kibírhatatlannak tartotta a kislányt.

Bridey rögtönzött kiselőadást tartott a gyerekeknek, mondván, hogy ha netán mégis „furcsa” íze lenne a citromsörbetnek, semmiképp se fogyasszák el, hanem azonnal jelezzék az anomáliát.

Tényleg ezt a kifejezést használta. „Anomália”. Illetve „fogyasszák el”.

Johnny Casey olykor komolyan elgondolkodott, hogy tényleg van-e értelme drága, fizetős iskolába küldeni a gyerekeket, hiszen igazi szörnyeket csinálnak ott belőlük.

Jessie visszaült az asztalfőre. – Mindenkinél minden rendben?

Lelkes üdvrivalgás volt a válasz, de amint elhalkult a társaság, Cara így szólt: – Halálra unom magam.

Általános kuncogás következett, és valaki megjegyezte: – Látom, formában vagy!

– Nem viccelek. Annyira unom ezt az egészet, hogy sírni tudnék.

Jesszusom! Ez komoly?

– Még ez a sörbet is kellett? – folytatta Cara. – Mégis, hány további fogást kell magunkba erőszakolnunk?

Tény, hogy mostanában Cara – finoman fogalmazva – nincs könnyű helyzetben. Mégis furcsa ez a viselkedés, hiszen mindig olyan kedves szokott lenni, mondhatni, az egyik legédesebb nő a világon.

Johnny feszülten Edre pillantott, elvégre az ő dolga lenne, hogy megrendszabályozza a feleségét. Már ha ez nem túl szexista álláspont. Várjunk csak… talán mégis az. Mindenesetre Ed döbbenten pislogott. Nyilvánvalóan ő sem értette a helyzetet. – Mi a fene ütött beléd? – kérdezte. – Jessie, nagyon sajnálom!

Jessie dermedten meredt maga elé.

Johnny végül kétségbeesett erőfeszítést tett, hogy normál mederbe terelje a beszélgetést, és ennek szellemében kedélyesen válaszolt: – Ugyan, Cara, ne viccelj… Azok után, hogy Jessie annyit melózott, hogy ilyen…

– Nem csinált semmit, csak idehozatta az ételt.

– Micsoda? – hüledeztek többen.

– Mindig hozatja a kajákat.

Jessie soha, de soha nem vetemedne arra, hogy hozassa az ételt, hiszen mindene a főzés! Szinte tapinthatóvá vált a társaság felháborodása, mindenki botrányt szimatolt.

– Mennyit ittál? – kérdezte Ed.

– Semennyit – felelte Cara. – Már csak azért sem, mert beütöttem a…

– …fejedet! – fejezte be Ed a mondatot, és egyértelműen megkönnyebbült. – Napközben beverte a fejét. Leesett egy tábla a falról, és eltalálta.

– Nem ez történt.

– Azt hittük, semmi komoly.

– Abban reménykedtetek, hogy semmi komoly – helyesbített Cara. – Én viszont tudtam, hogy baj van.

– Be kell menned a balesetire! – Jessie igyekezett visszatalálni a szokásos pátyolgató és következetesen hatékony énjéhez. – Ragaszkodom hozzá, hogy menj be! Most azonnal. Mire vártok?

– Arra, hogy Ed kiderítse, Johnny kölcsön tudna-e adni egy kis pénzt – felelte Cara.

Mintegy végszóra, Jessie megkérdezte: – Milyen pénzt?

– Hát, a másik bankszámlájáról – közölte Cara. – Hoppá! Ezt nem lett volna szabad megmondanom.

– Milyen bankszámláról? – kérdezte Jessie. – És miféle kölcsönt?

– Cara, most azonnal indulunk a kórházba – Ed felpattant.

– Johnny…? – kérdezte nyomatékkal Jessie.

Johnny jól ismerte a menetrendet: Jessie egyelőre nem mond semmit, de később pokoli árat kell fizetnie mindezért. Persze azért az ő tarsolyában is volt valami: – Jessie, hogyhogy hozatod a kaját?

Ferdia Johnnyra bámult. – Miért kell ezt csinálnod vele?

– Jogom van tudni.

Ferdia sokatmondóan pillantott rá: – Neked? Nincs neked jogod semmihez.

Johnny gyomra összeugrott.

Minden tekintet Jessie-re szegeződött: nahát, a Szupernő tényleg hozatja a kaját?

– Ez nem nekünk való – jelentette ki Bridey alig hallhatóan. – Gyerekek vagyunk. Ez nem való.

Jessie nehezen viselte, hogy minden tekintet rá szegeződik, és úgy érezte, sarokba szorították: – Jól van, igen, rendben! – adta fel végül a küzdelmet. – Hozatom a kaját. Néha előfordul. És akkor mi van?

– A mai nappal ért véget a gyermekkorom – motyogta Bridey.

– És ezt mégis hogy derítetted ki? – kérdezte Liam Carától.

– Én csináltam Jessie-ék könyvelését – felelte Cara. – Valahányszor egy ilyen, végeláthatatlannak tűnő vacsorára került sor, a tételek között felbukkant a Cookbook Café, és mellette egy-egy jókora összeg. Nem kell hozzá nagy ész, hogy az ember…

– Öt gyereket nevelek, nyolcévestől huszonkettőig! – kiáltotta Jessie. – Viszem a vállalkozást és… és egy nap annyi órából áll, amennyiből, és Johnny, sosem vagy itthon…

Cara felállt. – Jobb, ha most szépen bemegyek a kórházba, mielőtt mindenkiről kitálalok. Gyere, Ed, menjünk.

– Mondd, Cara, tényleg tetszik az új frizurám? – kérdezte a tizennyolc éves Saoirse.

– Ne is kérdezd! – felelte Cara. – Tudod, hogy nagyon szeretlek.

– Ez azt jelenti, hogy gáz a hajam?

– Jaj, kicsim, az a frufru… olyan a képed tőle, mint a telihold.

Tényleg olyan a képe tőle, mint a telihold! Cara mindig a fején találja a szöget. Ettől függetlenül az ember nem mond ilyesmit egy tizenéves lánynak!

Amikor észrevette, hogy Saoirse elkámpicsorodott, Cara így szólt: – Nagyon sajnálom, Saoirse, nem kellett volna megkérdezned… De ez csak haj! Vissza fog nőni. Menjünk, Ed!

– Cara, mielőtt mennél, nekem is lenne egy kérdésem – Liam előrébb hajolt, és összevonta a szemöldökét. – Tényleg úgy gondolod, hogy a masszázsom… Mit is mondtál pontosan? Igen! Tényleg „mesés” volt?

– Még hogy „mesés”?! Felejtsd el! Az első pillanattól fogva utáltam az egészet. Tegyél le róla, hogy masszőr leszel. Borzalmasan csinálod.

– Hékás! – kelt Nell a férje védelmére. – Liam nagyon igyekszik! Próbálja a lehető legjobban csinálni!

– Nahát! Te miért állsz ki mellette? – kérdezte Cara.

Liam összeszedte magát. Látszott rajta, hogy veszélyt szimatol. – Ugyan miért ne állna ki mellettem? Nos, Cara? Ki vele! Mondd csak el! Mondd meg a tutit!

– Gyerünk, Cara, ki vele!

– Ne, Cara! Ne! – szólt rá Nell.

– Mondd csak el – sürgette tovább Liam.

És akkor Cara, egyrészt az agyrázkódása miatt, másrészt azért, mert alaposan össze volt zavarodva, harmadrészt pedig azért, mert elege lett belőle, hogy állandóan cukiskodnia kell, mindent elmondott nekik.

Hat hónappal korábban

ÁPRILIS

Húsvét Kerryben

Első fejezet

Reggel, nem sokkal hét után megcsörrent Cara személyzeti telefonja.

Oleksandr, a portás hívta. – Megjött az elmebeteg. Várható érkezése három percen belül.

Cara a mellé beosztott gyakornokhoz fordult: – No, Vihaan, kezdődik a műsor – még egyszer megigazította a szoknyáját és végigsimított a kontyán. – Ne feledd, …

– Tudom, tudom. Árnyékként követlek. Vigyorgok, mint a vadalma és nem szólok egy szót sem.

– A szemed se rebbenjen, bármilyen baromsággal rukkol elő a pasas.

– Nagyon izgi! Remélem, tényleg borzalmas lesz!

– Hagyd ezt abba – az előbb Oleksandr volt tiszteletlen, most meg Vihaan. Ebben a szakmában az embernek még csak gondolnia sem szabad ilyesmit.

Oldalán Vihaannal, Cara megállt a szokásos helyén, a buján zöldellő növényekkel teli előtérben, szemben a bejárattal. Felöltötte legbarátságosabb mosolyát, és a vendég elé sietett: – Üdvözöljük ismét az Ardglassban, Mr. Fay – komolyan is gondolta, ugyanis nagyon szerette a szállodát. – Cara Casey vagyok, ő pedig az asszisztensem, Vihaan…

– Nem érdekel, kik maguk. Kísérjenek a szobámba, ez minden.

– Ahogy óhajtja, uram.

– És vigyék fel a bőröndjeimet is. Most. Nem negyedóra múlva. Komolyan beszélek. Most.

Cara elkapta a boy, Anto tekintetét. Gyerünk, gyerünk, csipkedd magad. – A lifthez erre parancsoljon, Mr. Fay.

A liftben Cara kimondottan kedvesen megkérdezte: – Milyen volt az útja, uram?

– Hosszú. És rémesen unalmas.

– És honnan…

– Hagyja már abba a szövegelést!

Megálltak a lakosztály előtt. Az elektronikus kulcs tökéletesen működött, ami az Ardglassban persze természetes, de az adott helyzetre való tekintettel nem lett volna meglepő, ha épp ott és akkor mégis beüt valami gikszer.

– Isten hozta ismét a McCafferty lakosztályban – mondta ünnepélyesen Cara.

Az Ardglass hotel ötvenegy szobája közül a harmadik emeleti lakosztály volt a személyes kedvence: a magas tolóablakok a Fitzwilliam tér dús lombú fáira néztek, a György korabeli boltívek eredeti pompájukban maradtak meg, a fürdőszobában szabadon álló, karmos lábú kád, padlófűtés…

– A csomagja, uram – Anto csörtetett be a hordárkocsival.

– És ez Dublin legjobb szállodája – jegyezte meg epésen Mr. Fay.

Egyébként tényleg a legjobb: a legjobb minőségű ágynemű, a legjobb étel, a legjobb wellness-részleg. Továbbá – nem mellesleg – azért emelkedik ki a többi hotel közül, mert a multikulturális személyzet kiváló szolgáltatást nyújt: kérés nélkül ráéreznek a vendégek igényeire, megjelenésük makulátlan, viselkedésük tiszteletteljes és nyugodt. Az egyetlen éjszakára maradó, vékony pénztárcájú nászutasoktól kezdve a luxushoteleket járó dúsgazdag vendégekig, mindenkinek különleges bánásmódban van része.

– Hová tehetem a csomagjait, Mr. Fay? – kérdezte Anto.

– Mi lenne, ha feldugná a seggébe?

– Nem hiszem, hogy beleférne, uram – Antóból előtört a vaskos, dublini humor.

– De az övébe belefér – mutatott Billy Fay Carára. Amint elhangzott a sértés, Cara már el is engedte a füle mellett, nem hagyta, hogy a hatalmába kerítse.

Anto sietve felpakolta a bőröndöket az állványra, majd eliszkolt.

Cara ismét szélesen mosolygott. – Noha már korábban is szállt meg nálunk, igényli, hogy ismertessem a lakosztály sajátosságait?

– Csak tűnjön el innen, maga kövér tehén!

Vihaan felszisszent.

Cara eldöntötte, hogy később elbeszélget vele a viselkedéséről.

– Felküldethetünk önnek bármit, Mr. Fay? Kávét? Teát…

– Mondtam már, hogy tűnjön el innen, és vigye magával a kis egyiptomi ölebét is.

– Ahogy óhajtja, uram.

Kimentek a szobából és a hátsó lépcső felé vették az irányt.

– Hű, a mindenit! Ling nem túlzott, a pasas tényleg a lehető legrosszabb vendég – jegyezte meg halkan Vihaan.

– Körülbelül tizennyolc órája úton van. Fáradt.

– A múltkor megríkatta Linget. Ezért jöttél be ma korábban, ugye? Te vagy az egyetlen, aki megbirkózik ezzel a manussal. Különben is, hogy jön ide az egyiptomi szövege? Hindu vagyok.

– Vihaan, kedvesem, ne menjünk bele ebbe. Ne engedd, hogy hasson rád.

– És még valami… Nem is vagy kövér!

Találkozott a tekintetük, s hirtelen mindketten felderültek. – Habár – tette hozzá Vihaan – az tény, hogy egy bőrönd…

Cara megpróbálta befogni a fiú száját, de Vihaan elkapta a fejét. Ekkor kitört belőlük a nevetés és egyúttal megszabadultak a feszültségtől. Jókedvűen mentek vissza a recepcióspult mögé.

– Nagyon rémes volt? – kérdezte Madelyn.

– Az. Ami engem illet, a pasas szerint egyiptomi vagyok… és egy öleb, és…

– Én meg egy kövér disznó.

Lopva körbepillantottak, hogy nincs-e vendég a közelben, majd egy újabb nagy kacagásban törtek ki, megszabadulva a maradék feszültségtől is.

– A dolog úgy áll – folytatta Madelyn –, hogy a verseny győztesei Mr. és Mrs. Roberts. Egy óra körül várható az érkezésük. Végül melyik szobát adjuk nekik?

– Nem is tudom – felelte Cara. – Majd ha meglátom, milyenek, eldöntöm.

Egy betelefonálós rádióműsor keretében egy-egy pár néhány éjszakára szállást nyerhetett az Ardglassban. Általában olyanok érkeztek, akik egyébként nem engedhették volna meg maguknak, hogy egy Ardglass színvonalú hotelben szálljanak meg. Cara és csapata mindig nagy izgalommal várták ezeket a vendégeket, és mindent megtettek annak érdekében, hogy a lehető legjobban kiélvezhessék a hotel nyújtotta lehetőségeket.

– Mit tudunk róluk?

Minden alkalommal elvégeztek egy diszkrét közösségimédia-kutatást az érkező vendégekkel kapcsolatban, hogy elkerüljék az esetleges baklövéseket, például ne kínáljanak pezsgőt üdvözlőitalként egy gyógyulófélben lévő alkoholistának.

– Nem sokat. Házasok. Paula és Dave Roberts. A negyvenes éveik közepén járnak. Laois megyében, egy kisvárosban élnek. Ha minden igaz, két tizenéves gyerekük van.

Voltak nyertesek, akikhez tökéletesen illett az emeleti lakosztály. Mások, akik egyáltalán nem voltak ötcsillagos szállodákhoz szokva, jobban érezték magukat egy átlagos szobában. Cara nem tudhatta biztosan, melyiket válassza nekik, amíg nem találkozott a párral.

Második fejezet

Száznyolcvan kilométerrel messzebb, a Kerry megyei Lough Lein szállodában Nell a minibár kínálatának laminált listáját böngészte. – Hét euró egy sör? Három euró egy dobozos kóla? – egy pillanatra elhallgatott. – Ez nevetséges! Láttam egy Lidlt a legutóbbi körforgalomnál, ott vehetnénk valamit, nyilván sokkal olcsóbb lenne.

Liam vállat vont. – Nem szükséges. Igyál, amit csak akarsz, úgyis Jessie fizet.

– Nem tetszik nekem ez az egész.

– Figyelj! A szobánk ára, épp úgy, ahogy a többieké is, messze eltörpül a minibár-fogyasztás költségei mellett. Beleértve a te fogyasztásodat is. Különben is, Jessie nem ítélkezik. Nem az a típus.

Nell végiggondolta, hány szobát foglalhatott Jessie, és számlálni kezdett az ujjain: – Jessie és Johnny, Cara és Ed, te meg én. Aztán még ott vannak a srácok, Ferdia és… Hogy is hívják a barátját? Barty! Szóval, ők megvannak. Saoirse és Bridey. TJ és Dilly. Cara és Ed ismerősei. Ennyien lennénk? Elfogytak az ujjaim…

– Vagyis hét szoba. Viszont mindig jó előre lefoglalja a szállást, és emiatt kap valamennyi kedvezményt.

– Négy éjszaka egy ötcsillagos hotelben, legfelső szinten lévő szobák, kilátás a tóra, húsvéti hétvége. Liam, ilyenkor biztos teltház van!

– Jessie keményen dolgozik. És Johnny is – már épp elég szót vesztegettek a témára. Kezdett komolyan elege lenni belőle.

Minden különösebb érdeklődés nélkül bekapcsolta a tévét, és gyorsan kattintgatva átlapozott egy délutáni beszélgetős műsoron, egy csiricsáré rajzfilmen, egy rögbimeccsen és egy hírműsorhoz ért. Elcsigázott tömeg ácsorgott az esőben, szögesdrót kerítéssel a háttérben… A kamera egy kisfiúra fókuszált. A gyerek az apja vállán ült, a fején egy tescós zacskóra emlékeztető valamivel, hogy védje a zuhogó esőtől. Liam ebben a pillanatban kikapcsolta a televíziót, de már elkésett; Nell is látta a képet. – Gyere, nézzünk ki az erkélyen – mondta gyorsan Liam.

Elhúzta az üveg tolóajtót és kilépett az erkélyre. Nagy megkönnyebbülésére Nell ment utána. Csendben a korlátnak támaszkodtak és megcsodálták a nyugodt, tengerkék víztükröt, és a tó túloldalán magasodó, csipkézett, szürkészöld hegyeket. Három emelettel lejjebb, a füvön sikongatva rohangászott néhány gyerek.

– Gyönyörű, nem? – lelkendezett Liam. – Az Instagramra termett.

– Haha – Nell a telefonjáért nyúlt, és ellőtt egy fotósorozatot. – Tényleg lélegzetelállító.

– Most már örülsz, hogy eljöttél?

– Jó vicc! Mintha lett volna más választásom.

Liam vállat vont. Valahányszor kiadta Jessie az ukázt, ritkán mondtak neki ellent.

Nell-lel öt hónapja voltak házasok. Eleinte Jessie nemigen zargatta őket, de az elmúlt néhány héten már több családi eseményre is meghívta őket, a mostani hétvégével kapcsolatban pedig komolyabb nyomást gyakorolt rájuk. – Esküszöm, nem találkoztam még nála erősebb akaratú emberrel – jegyezte meg Nell.

– Hát, ami azt illeti, téged sem kell félteni. Ha fogadni kellene, én rád tenném a tétet – felelte Liam, és megkönnyebbült, hogy a felesége végre elmosolyodott.

A folyosó távolabbi végében Johnny csalódottan vette tudomásul, hogy Jessie-vel egy két hálószobás lakosztályon osztoznak majd a két kisebbik lányukkal, TJ-vel és Dillyvel. Abban reménykedett, hogy a hétvégén lesz egy kis szex, és közben nem kell attól tartaniuk, hogy a lányok kis lábikókon kiosonnak a gyerekszobából, hogy a legváratlanabb pillanatban rájuk rontsanak.

Számára egy zárható hálószoba jelentette a szabadságot.

Jessie azt mondta, Dilly még túl kicsi ahhoz, hogy külön aludjon. – Talán majd jövőre, amikor már nyolcéves lesz.

– A jövő hónapban lesz nyolcéves. És különben is, nem egyedül lenne, hanem TJ-vel. TJ kilencéves, tudna rá vigyázni.

– Lapozzunk!

Mintegy végszóra, megjelent TJ, nyomában Dillyvel. – Anya! Kipakoltam a bőröndömet. Tapsot kérek!

– Nagyon klassz vagy! Előrébb jársz, mint apád.

– Miért is kezdenék bele – felelte Johnny –, amikor te sokkal jobb vagy nálam az ilyesmiben?

– Csináld meg, te lusta malac! – replikázott TJ.

Johnny felnevetett. – Na, vajon ezt kitől tanulhattad?

– Anyától.

– Tudom, kicsim. Költői kérdés volt.

– Az meg mi?

– A „költői kérdés” azt jelenti, hogy az ember nem vár rá választ – vágta rá Bridey fellengzősen.

Hát ő meg hogy kerül ide?

– Nyitva hagytátok a szobaajtót – mondta Bridey. – Sokkal elővigyázatosabbnak kellene lennetek. Akárki bejöhetett volna – TJ-hez és Dillyhez fordult: – Gyerünk, srácok, nézzük meg a ti kégliteket is!

Johnny nekiállt felvállfázni a ruháit. – Ami a biztonságot illeti, Bridey állandóan talál valami kivetnivalót. Nagyon fárasztó…

– Ne már, Johnny! Tudod, hogy mindenhol ott van a füle. Különben is, még csak tizenkét éves, ez a túlbuzgóság a korából fakad. Ki fogja nőni.

Johnny keze megállt a levegőben. – Ez komoly? Öltönyt is pakoltál? Nem arról volt szó, hogy pihenni jövünk?

– Szombat este egy menő étteremben vacsorázunk.

– Nem akarok öltönyben menni.

– Nem is kell. Csak egy lehetőség. Ha mégis meggondolod magad, felveszed. Nos, rendben.

– Na jó, Parancsnokasszony, halljuk, mi a program!

– Ma este laza, kellemes, korai vacsora fél hétkor, a Brasserie-ben. Utána a gyerekek moziba mennek, mi pedig iszogatunk egy kicsit. Holnap nagypéntek, vagyis a nap a pihenésé.

Ez tehát azt jelenti, hogy Jessie nem tervezett nagy ebédeket vagy vacsorákat. Még az is lehet, hogy jut idő egy kis kirándulásra. Vagy akár összefuthatnak a dublini haverokkal, akik ugyancsak Kerryben üdülnek. Persze sok értelme nem lenne, hiszen Dublinban is találkozhatnak bármikor. Végtére is, a terv szerint kikapcsolódni jöttek.

– Holnap a szobaszervizre hagyatkozunk – jelentette ki Jessie. – Vagy aki akar, ehet melegszendvicset odalent, a bárban. Kinek-kinek, kedve szerint.

– Mi lenne, ha elmennénk Killarney-be, sült krumplizni? –kérdezte Bridey. Időközben TJ-vel és Dillyvel visszatrappoltak a szobába.

Johnny látta, hogy Jessie-nek nem igazán tetszik az ötlet. Azt szerette, ha mindenki a közelben van, hogy bármelyik pillanatban összeterelhesse őket. Ha elektromos nyomkövetőt szerelhetne rájuk, biztosan megtenné.

– Anya, apa, észrevettétek egyáltalán, hogy a gyerekek szobájában nyithatók az ablakok? Szeretnélek emlékeztetni benneteket, hogy a harmadik emeleten vagyunk.

– Az ablakok mindössze kétujjnyira nyílnak – közölte Jessie. Megcsörrent a telefonja, azonnal felvette. – Bakker! Ez nem lehet igaz!

– Mi van?

– Ferdia és Barty… Lekésték a vonatot!

– A két marharépa – hátborzongató, hogy TJ megjegyzése egy az egyben olyan volt, mintha az anyja mondta volna.

– Valami tüntetésen voltak – Jessie a billentyűzeten zongorázott, majd ismét a füléhez emelte a készüléket. – Ferdia! Mi a francot csináltatok?

– Jaj! – Dilly befogta a fülét.

– Komolyan? Na, figyelj… nem! Nem hagyhatod ki ezt a hétvégét. A jogokkal kötelezettségek is járnak. A családodról van szó – miközben beszélt, az iPadjén szörfölt. – Van egy vonat, holnap egykor. Háromnegyed ötre ér Killarney-be. Legyél rajta – letette a telefont.

Vágni lehetett a feszültséget.

Dilly megkérdezte: – Anya, kijöhet Nell néni játszani?

Jessie megpróbálta kiterelgetni a gyerekeket. – Bridey, mutasd meg neki, hogy hívhatja fel Liam és Nell szobáját! – Leült. Egyik pillanatról a másikra lehiggadt, láthatóan forgatott valamit a fejében. – Holnap valakinek el kell mennie ezekért a marhákért az állomásra – mondta –, ami viszont ütközik a…

– Azt hittem, holnapra lazítást rendeltél el!

– Igen, de… – bűntudattal telve megeresztett egy mosolyt. – Arra gondoltam, hogy… Még sosem próbáltuk ki a fogatozást! A Dunloe-szorosnál lehetne kocsikázni egyet… Mit szólsz?

– Nem, drágám, ki van zárva! Csak az amerikai turisták csinálnak ilyesmit.

– Szerintem jó buli lenne.

– Jessie – abbahagyta a pakolást. – Elsüllyednék szégyenemben…

– De hiszen élményeket gyűjtünk!

– Ugye most viccelsz? Egy ilyen élmény után terápiára kellene járnom.

– Itt van Nell néni! – kiáltotta Dilly az előtérből. – És rózsaszín a haja!

Dilly teljesen odavolt a legújabb nagynénjéért. Nell hosszú, sűrű haja valóban rózsaszín volt. Igaz, pasztell árnyalatú, nem az a szemkápráztató, rikító változat.

– Te jó ég! Fantasztikusan nézel ki! – ugrott fel Jessie. – Nemcsak a hajad, hanem úgy egyébként is!

Nell bő overallt, Dr. Martens bakancsot viselt, és egy nagy, masniba kötött kendő volt a fején – úgy nézett ki, mintha épp a pajtát festette volna. Egyébként nem kizárt, hogy így is volt, mert díszletépítésből kereste a kenyerét. Johnny számára komoly fejtörést okozott, hogy megkülönböztesse a munkaruháját a hétköznapi viseletétől, de azt biztosan tudta, hogy Jessie-nek nagyon tetszik Nell stílusa. Úgy tartotta, hogy „üde színfolt” a családban.

– Köszönöm ezt a… – Nell zavartan körbemutatott. – A szobánk, ez a hotel… Liam és én nem engedhetnénk meg magunknak, hogy ilyen pompás helyen szálljunk meg.

– Ó, drágám, nagyon szívesen – felelte Jessie. – Mindnyájan nagyon örülünk, hogy itt vagy.

– Köszönöm – Nell látványosan elpirult.

– Én is befestethetem rózsaszínre a hajam? – kérdezte Dilly.

– Attól tartok, nem, nyuszikám – mondta Jessie. – Túl sötét a hajad az ilyesmihez.

A tizenhét éves Saoirse, a tizenkét éves Bridey és a kilencéves TJ Jessie kicsinyített másai voltak: magasak és szőkék. Viszont Dilly, a legkisebb lány, teltebb, barna fürtös, le sem tagadhatta volna, hogy Casey-vér csörgedezik az ereiben.

– Ó! És te, anya? Neked világos hajad van. Festesd be te rózsaszínre!

– Mit nem adnék, ha csak tizedannyira menő lehetnék, mint Nell, de az az igazság, hogy a hajamat legalább annyi vegyi anyaggal kezelik, ami Észak-Korea évi össztermése. Ha bármi mást rákennék, nem lenne csoda, ha kihullana.

– És nem mellesleg, a munkahelyeden is kínos feltűnést keltenél – jegyezte meg Johnny.

– Hát, igen – sóhajtott Jessie. – Ó, Nell, akartam is kérdezni, foglaltál már időpontot a wellness-részlegbe?

– Hát, nem… – feszengett Nell. – Még sosem masszíroztattam…

– Micsoda? Ne viccelj! Ez nem mehet így tovább!

Nell elmosolyodott. – Nem hiszem, hogy nekem való lenne az ilyesmi.

– Ugyan már! Ki kell próbálnod! Írasd a szobaszámlára. Jaj, te jó ég! – Jessie tekintete hirtelen elborult. – Ajaj, lehet, hogy már minden időpont foglalt. Csináljuk meg most! Johnny, megtennéd, hogy felhívod a wellnesst?

– Kérlek, ne – ellenkezett Nell. – Kérlek…

Félúton a telefon felé Johnny megtorpant. Nem tudta eldönteni, melyik nőre hallgasson.

TJ mentette meg a helyzetet. – Most akkor megyünk?

– Megyünk – felelte Nell, és Bridey-vel, TJ-vel és Dillyvel a nyomában kiviharzott a szobából.

– Ó, Johnny – sóhajtotta Jessie –, ez a lány még sosem masszíroztatott.

– Harmincéves. Z-generáció. Nincs egy vasuk se.

– Tudom. Mármint, tényleg tudom, és értem… De…

– Hékás, szedd össze magad! Úgy csinálsz, mintha azt mondta volna, hogy még sosem látott banánt. Inkább mondd tovább, mi mindent terveztél erre a „pihentető” és „üdítő” hétvégére.

– Tényleg pihentető lesz – kuncogott Jessie. – Te jó ég! Micsoda állapotban vagyok! De teher alatt nő a pálma, nem igaz?

Harmadik fejezet

Egy óra körül egy férfi és egy nő lépett az Ardglass hotel halljába. Láthatóan mindketten nagyon meg voltak illetődve. Cara kiment eléjük a recepcióspult mögül, és a legbarátságosabb mosolyát villantotta rájuk. – Mr. és Mrs. Roberts?

– Igen, mi vagyunk.

Teljesen világos volt, hogy nem a penthouse lakosztály a nekik való. A párocska őrületes zavarban volt; Dave öltönye nyilvánvalóan abból az időből származott, amikor még fiatalabb és vékonyabb volt, Paula pedig egyértelműen túlöltözött. Elegáns ruháját minden bizonnyal kifejezetten erre az alkalomra vette. Az Ardglass visszajáró vendégei inkább sportosan öltözködtek, nemritkán tornacipőt húztak, de a visszafogott árnyalatok és a laza megjelenés ellenére valójában egy vagyont értek a ruháik.

Cara előzékenyen az előtérben lévő fotelek felé terelgette a Roberts házaspárt. – Hozhatok önöknek egy kávét? Teát? Esetleg egy pohár pezsgőt?

– Igazán nem szeretnénk a terhükre lenni – felelte David.

– Egyáltalán nincsenek a terhünkre. Viszont ha úgy jobban megfelel, akár fel is küldethetjük a szobájukba, miután bejelentkeztek. Jó lesz így? – ismét elmosolyodott, és eltökélte, hogy mindent megtesz annak érdekében, hogy a házaspár a lehető legjobban érezze magát a szállodában. Világos volt, hogy a nászutas lakosztály sem nekik való, nyilván valami mögöttes tartalmat sejtenének benne. Ugyanakkor nem akart egy sima, egyszerű szobát adni. Szélsebesen járt az agya, végiggondolta, milyen foglalásaik vannak a következő napokra. – Szeretném elkérni a bejelentkezéshez az adataikat – visszament a recepcióspult mögé, és odasúgta Madelynnek: – Legyen a Corrib lakosztály.

– Tökéletes választás – súgta vissza Madelyn. Felvette a kagylót, és intézkedni kezdett.

Cara szóval tartotta a Roberts házaspárt, amíg a személyzet előkészítette a Corrib lakosztályt: pezsgőt, virágot és kézzel készített bonbont, és a szálloda igazgatóhelyettese, Patience által aláírt üdvözlőkártyát készítettek be a szobába. A Corrib lakosztály lényegesen kisebb volt, mint a többi, de a nappalijának ízléses krémszínű és sápadtarany árnyalatai igazán kellemessé tették. A világos hálószoba egyszerű berendezése praktikus és visszafogott volt – sehol egy baldachin, ami feszélyezhetné a párt.

Paula körülnézett a szobában. – Nagyon szép – mondta. Látszott rajta, hogy már kevésbé feszeng.

– Mit szólnának egy teához?

Paula megint körülnézett. – Hol a kanna? – kérdezte.

– Nincs a szobákban teáskanna – felelte Cara –, de ha bármire szükségük van, csak szóljanak a recepción. Akármit tehetünk önökért, csak szóljanak.

– Rendben – vágta rá Paula.

Cara gyanította, hogy nem fognak szólni. Paula és Dave szerény, de önérzetes emberek, akik inkább hajlandóak fényárban úszó szobában aludni, semmint megkérdeznének bárkit, hogy hogyan kell lekapcsolni a villanyt.

Cara teáért csöngetett, majd így szólt: – Komolyan beszélek. A srácoknak odalent, a konyhán állandóan kell valami munkát adni, hogy megtarthassák az állásukat.

Dave megpróbált mosolyogni, de csak egy furcsa fintorra futotta tőle.

– Nincsenek a terhére senkinek – Cara ezúttal Paulához intézte a szavait. – Mi lenne, ha a változatosság kedvéért kipróbálnák, hogy milyen az, ha kiszolgálja önöket valaki? Tény, hogy nem ismerem önöket, de van két fiam, és úgy érzem, mintha csak arról szólna az életem, hogy a tűzhely mellett állok, és halrudacskákat sütögetek.

Vajon elég volt ez ahhoz, hogy Paula meglássa a hús-vér embert Cara egyenruhája és névtáblája mögött?

– Amint megeszik az egyik adagot – folytatta Cara –, máris úgy érzem, ideje, hogy nekilássak megsütni a következőt.

Paula végre elmosolyodott.

– Volt szerencsém vendégként is eltölteni egy-két napot itt – mondta Cara. – Eltartott egy ideig, mire hozzászoktam a környezethez, és tudtam lazítani. Aztán rákaptam az ízére! Itt tényleg tudják, hogy hogyan kell az ember kedvében járni, és meg is akarják tenni. Most pedig hadd mutassam meg önöknek, hogyan működnek a berendezések ebben a szobában.

Elmondta, mit kell tudni a lámpákról, hogyan működnek a hangfalak.

– A szobaszerviz étlapját itt találják. Bármit elkészítenek önöknek, amit csak szeretnének, a sajtos pirítóstól kezdve a currys sült krumpliig, akkor is, ha nem szerepel az étlapon.

Kopogtak; megérkezett a tea. Gustav, a fiatal pincér, tökéletesen értette a helyzetet. Amikor szertartásosan kitöltötte a teát az ezüstkannából, Dave – feszülten és idegesen – téblábolt körülötte, egy ötfontos bankjeggyel a markában.

Az első adandó alkalommal Gustav kezébe nyomta a pénzt és rádörrent: – Köszönöm, fiam.

– Köszönöm, uram – motyogta Gustav.

Dave azonnal elfordult, és láthatóan megviselte a mutatvány. Ez így nem lesz jó... A Roberts házaspár láthatóan nagyon odavan a teáért, és ha Dave minden alkalommal, amikor megkíván egy csészével, kénytelen lesz végigmenni ezen a borravalózási procedúrán, teljesen kikészül a nap végére. És – nem mellesleg – vészesen kiköltekezik.

Cara már-már ott tartott, hogy megvan a megoldás, amikor megcsörrent a személyzeti telefonja. Hannah hívta, a szálloda fodrásza. – Elnézésüket kérem – mondta Dave-nek és Paulának –, megbocsátanak egy pillanatra…?

A folyosón beleszólt a kagylóba: – Mi az, Hannah?

– Lemondásom volt. Beszárítsam a hajad? Ha igen, akkor most kellene jönnöd.

– Komolyan? Hány óra? Fél kettő? Akkor már javában túlórázom. Tíz perc, és ott vagyok. Nagyon köszönöm! – Mindenekelőtt leszaladt az alagsori raktárba. – Van itt egy felesleges vízforraló? – Mindenféle holmi volt a raktárban, miért épp vízforraló ne lenne? Néhány perccel később meg is találta, amit keresett. A konyhába ment, kerített egy tálcát, egy ezüst teáskannát, teaszűrőt, porceláncsészéket, és minden egyebet, ami a teafőzéshez kell, majd visszasietett a Corrib lakosztályba.

Paula nyitott neki ajtót. – Ó!

– Ezt mindet itt hagyom önöknek – mondta Cara –, ha megígérik, hogy bármit is szeretnének, megrendelik a szobaszerviztől.

Ekkor felbukkant Dave. Nyilvánvaló volt, hogy mindketten nagyon megkönnyebbültek. Cara a könnyeivel küszködött. – Rendben – mondta Dave. – Így lesz. És… köszönjük.

Cara lement a földszintre, átvágott a kerten és az üvegből és homokkőből készült wellnessrészleg felé vette az irányt. Hannah már várt rá. Fekete sokzsebes nadrág és fekete felső volt rajta – az öltözéke alapján inkább mesterlövésznek tűnt, mint fodrásznak.

– Mondd csak, nem trükközöl a magad kontójára, hogy a kedvemben járj? – gyanakodott Cara.

– Nem bizony. Egy vendégem lemondta az időpontját. Tíz perccel azelőtt, hogy ide kellett volna érnie. Ilyenkor az van, hogy a szolgáltatást ki kell fizetnie, szóval én sem esem el a bevételtől. Tudom, hogy elutaztok a hétvégére, és szerintem ha klassz a frizurád, jobban is fogod érezni magad. Csüccs ide, megmosom a hajad. Bontsd ki azt a…

– Nyamvadt kontyot.

– Igen.

– Egyébként igazad van. Egy jó frizurától minden jobb lesz – Cara hirtelen könnyűnek érezte magát, amint Hannah mosni kezdte a haját és masszírozni a fejét. – Szinte rettegek ettől a hétvégétől.

– Miért? Tán csak nem azért, mert sok gyerek lesz?

– Haha. Nem, de most, hogy említetted… Azt hiszem, a fiaim a legcsodálatosabb gyerekek a világon. Persze mindenki ezt gondolja a sajátjairól – együtt nevetett Hannahval. – És az unokatestvéreik is tündériek. Csak hát… – az unalom volt a legnehezebb az egészben. Ha el kellett töltenie egy csapat nyolcévessel egy fél órát, már a pánik kerülgette. Legszívesebben a telefonjába bújt volna, de persze képtelenség teljesen belefeledkezni, mert állandó felügyelet nélkül valamelyik lurkó képes a tűzbe pottyanni, vagy eltörni a lábát, amikor leugrik az asztalról.

Hannah a tükörhöz lépett, bekapcsolta a hajszárítót, és elszántan pislogott, mintha egy láncfűrész lenne a kezében. – Laza hullámok jöhetnek?

– Istenem! Bármi, persze, ahogy gondolod.

Miután Hannah végzett a szárítással, valóságos csodát művelt a hajvasalóval. Cara elbűvölten figyelte, ahogy a fényes, sötétbarna fürtjei csigákba rendeződnek az arca körül, és azon tűnődött, vajon miért nem tudja ugyanezt magának megcsinálni.

Hannah igazi zseni! Olyan ügyes a szakmájában, hogy az Ardglass vezetősége hajlandó volt szemet hunyni a nem kimondottan bűbájos stílusa felett.

Végül beletúrt Cara hajába, és egy kicsit összeborzolta a rendezett hullámokat. – Ez az! Kész is vagyunk.

Cara a tükörbe pillantott. A haja fényes, zabolátlan hullámokban tündökölt. Hát igen, jó lenne a többi testrészét is ráncba szedni, hogy mindene összhangban legyen az új frizurával. Több smink kellene. És jobb cuccok. – Elképesztő vagy, Hannah!

Hannah szenvtelenül fogadta a bókot. – Jól nézel ki. Fel nem foghatom, hogy miért erőszakolod ezt a csodás hajat abba a nyamvadt és rémséges kontyba!

– Nézd, a helyzet az, hogy nincs nálam pénz…

– Hékás! A barátnőm vagy! És nem…

– …most. Viszont kedden a vendégem vagy egy borozásra!

– Majd megbeszéljük. Menj, és ne nyírj ki egyetlen kiskorút se! Vagy csak akkor, ha nagyon muszáj. Elvégre a te hétvégédről van szó.

Betette a fülest, megkereste Michael Kiwanukát a telefonban és kilépett a napsütötte tavaszba.

Noha még csak fél három felé járt az idő, a villamoson hazafelé nagy volt a tömeg. Talán azért, mert a húsvéti hosszú hétvége előtti csütörtök volt, és az emberek hamarabb leléptek a munkahelyükről.

Cara is korán végzett, mert a szokásosnál korábban kezdett. Általában 10-kor szokott bemenni az Ardglassba, de aznap reggel hatra ment, hogy intézze Billy Fayt. Az Ardglass vezetősége jó munkáltatónak bizonyult, úgyhogy nem akadékoskodott senki.

Ha hazaér, meg kell etetnie a srácokat – még több halrudacska, még több sült krumpli, még több bab. Aztán át kell vinnie Baxtert a nagyszülőkhöz, mielőtt nekiindulnak Kerry megyébe. Épp vacsoraidőben érnek majd a szállodába.

Vegyes érzései voltak az előttük álló hétvégével kapcsolatban. Egyfelől örült, hogy négy éjszakát tölthet a csodás Lough Lein szállodában, elvégre mindenki – még azok is, akik nincsenek oda annyira a hotelekért, mint Cara – fél karját adná egy ilyen élményért. Másfelől viszont sehogyan sem volt ínyére, hogy mindent Jessie és Johnny fizet. Ugyanakkor persze tény, hogy Eddel sosem engedhetnének meg maguknak egy ilyen kiruccanást, és Jessie valóban ragaszkodott hozzá, hogy fogadják el a meghívást. És… Hohó! Egy férfi felállt, szabad lett egy ülőhely!

Cara rástartolt a helyre, de közben egy másik nő is nekiindult. Mindketten odaértek, mindketten le akartak ülni. Egymás szemébe néztek, és néma pillantásokkal összemérték az erejüket. Cara végigmérte a testhezálló farmert viselő vetélytársát. Ugyanannyi jogom van leülni ide, mint neked – gondolta. Már csak azért is, mert jelen pillanatban nekem van a városban a legdögösebb frizurám. Ekkor eszébe jutott, hogy minek nevezte Billy Fay. Kövér tehén…

Hirtelen heves önutálat ébredt benne, és elárasztotta minden porcikáját. Lemondott az ülőhelyről a vetélytársa javára, és visszalépett a lökdösődő tömegbe.

Negyedik fejezet

– Ó… – Jessie hangsúlya elég volt ahhoz, hogy Johnny megtorpanjon.

– Mi van? – kérdezte.

– Megjelent a cikk az Independent honlapján. Nem gondoltam volna, hogy ilyen hamar felteszik. Arra számítottam, hogy beletelik néhány hétbe…

Bakker. – Biztos minden rendben. Küldd át!

Néma csendben olvasták végig mindketten.

Jessie Parnell késve érkezik. Egész pontosan három perc késéssel. Beviharzik a PiG kávézóba, és csak úgy dől belőle a szó: elhúzódott a pénzügyi értekezlet, valóságos mutatvány volt parkolóhelyet találni, reméli, hogy nem aggódtam miatta.

(Az egyik barátomnak van egy elmélete a pontos emberekről – két lehetőség van: vagy nagyon udvarias az illető, vagy elképesztően fontosnak tartja, hogy az ő kezében legyen a gyeplő. Kíváncsi lennék, hogy Parnellre melyik igaz. Talán mindkettő?)

Parnell nádszálkarcsú, magas, 175-180 centi lehet, és testre simuló, fehér kabátja eleganciát sugároz. Gazdagnak látszik. Minden bizonnyal azért, mert az is.

Parnell nemzetközi élelmiszerboltjának, azaz a PiG-nek sikertörténete jól ismert az írek körében. 1996-ban az akkor 26 éves, Galway megyéből származó Jessie Parnell egy vietnámi vakációról tért haza. Szabadidejében mindig is szívesen főzőcskézett, ezért úgy határozott, hogy újragondolja a gói cuon levest, amit a távoli, egzotikus országban annyira megkedvelt. Viszont volt egy kis baj: a hozzávalók többségét csaknem lehetetlen volt beszerezni Dublinban.

– Akkoriban még nem volt internet – magyarázza –, és Írország sem volt olyan multikulturális, mint manapság. Ha az ember nem kapott meg valamit a Super-Valu vagy a Dunnes boltjaiban, akkor kénytelen volt tudomásul venni, és kész. Egyszóval észrevettem a piaci rést.

Ez mindenki álma: ücsörög az ember a konyhaasztalnál, és egyszer csak eszébe jut egy korszakalkotó ötlet. Tény, hogy minden nagy ötlet egyszerű, de valószínűleg Parnell dinamizmusa kell ahhoz, hogy az ember ne csak fantáziáljon, hanem neki is lásson a megvalósításnak.

– Akkoriban kezdtek el az írek a Távol-Keleten utazgatni, Thaiföldre, Japánba mentek, és ott megkóstolgatták az ételeket, amelyek apám szavaival élve igazi ízköltemények. És egyszer csak jött az ötlet, hogy talán kedvük lenne hazatérés után is elkészíteni ezeket az ételeket.

És hogy hogyan építette fel a vállalkozását?

– Egy élelmiszert exportáló cégnél dolgoztam, ahol megismerkedtem néhány hozzáértő emberrel, úgyhogy tudtam, honnan érdemes behozni a termékeket.

Akkor már több mint két éve dolgozott a Nemzeti Tejipari Vállalatnál, értékesítőként.

Parnell számára nem volt egyszerű állást szerezni az NTV-nél, ugyanis a cég legnagyobb kereskedelmi partnere akkoriban Szaúd-Arábia volt, és mint ismert, az ottani kulturális szabályok értelmében a nőket nem tekintik tárgyalópartnernek. Épp ezért még az is kérdéses volt, hogy egyáltalán behívják-e az állásinterjúra.

Végül mégis behívták, és Aaron Dillon, a személyzeti osztály akkori vezetője úgy nyilatkozott, hogy amint Parnell belépett az ajtón, azonnal tudta, hogy különleges adottságokkal rendelkezik. – Tele volt energiával, sugárzott belőle az optimizmus, és érződött rajta, hogy kiváló csapatjátékos. Mindig mosolygott, áradt belőle a jókedv.

(Az akkortájt készült fotókon egy egészségtől kicsattanó, szőke, szeplős és szélesen mosolygó nőt láthatunk. Gyönyörűnek éppenséggel nem nevezhető, de az biztos, hogy sugárzik belőle az életerő.)

– Nem kedvelte mindenki – ismerte el Aaron Dillon. – Gyakran vádolták azzal, hogy „törtető”, de én már akkor tudtam, hogy ez a lány nagy karriert fog befutni.

Volt azonban két férfi, akik nagyon is odavoltak érte. Mindketten ugyanabban az évben helyezkedtek el az NTV-nél; Rory Kinsella és Johnny Casey, azaz Parnell első és második férje. Ebben a sorrendben.

– A párosuk verhetetlen volt: Rory, a megfontolt és Johnny, a sármos – bólogat Aaron Dillon. – És persze mindketten kiváló munkaerők voltak.

És – ha hihetünk a pletykáknak – mindketten fülig szerelmesek voltak Parnellbe.

Parnell nem hajlandó belemenni a részletekbe ezzel kapcsolatban. Mindazonáltal Johnny Casey egyszer így nyilatkozott: „Szerelmes voltam belé a kezdetektől fogva, akkor is, amikor Rory felesége volt”. Vagyis – alighanem nagy valószínűséggel – elmondható, hogy igazak a pletykák.

Parnell elkészítette a vállalkozás üzleti tervét, amiről készséggel és kacagva elismeri, hogy eleinte mindössze egy fantazmagória volt. – Készítettem egy öt évre szóló ütemtervet – mondja nevetve –, de közben fogalmam sem volt róla, hogy hogyan élem túl az első hónapot.

Ennek ellenére úgy látszik, sikerült lyukat beszélnie az ügyintézők hasába, ugyanis végül megkapta a banktól a hitelt.

– Az az igazság, hogy akkoriban a bankok szívesen adtak hitelt – mondja.

1996 végén megnyitotta kapuit egy kis üzlet, Parnell International Grocers néven, a South Anne utcában. Parnell mindig is nagy figyelmet fordított az üzlet megjelenésére; az ajtófélfa fölött egy régies, tüköralapú cégtábla kapott helyet, amelynek cirkalmas, aranyozott felirata egyszerre tűnt újszerűnek és igazi régiségnek. A látványa azon nyomban bizalmat ébreszt az emberben.

Az üzletben Parnell receptkártyákat helyezett el, és főzőbemutatókat is tartott. A személyzet jól tájékozott volt, pontosan el tudták mondani, hogy mi mindent lehet a formás kis tégelyekben és fűszertartókban illatozó saigoni fahéjból, vagy épp burmai sóban eltett szardellából készíteni.

Mondanom sem kell, hogy az ír vásárlók nem sajnálták a súlyos összegeket a kiváltságért, hogy hozzájussanak ezekhez
a különlegességekhez, amelyeket egyébként könnyűszerrel megvásárolhattak volna a birminghami piacon vagy éppenséggel a Brick Lane-en – méghozzá tizedannyiért.

Parnell azonban nem szégyenlősködik. – Ki kellett fizetnem a szállítás költségeit, a vámot, és különben is, a befektetés kockázatát is nekem kellett viselni.

A nyitás pillanatától kezdve a PiG (ahogy emlegetni kezdték) népszerűsége gyorsan ívelt felfelé. Ha visszatekintünk, nem kétséges, hogy a cég eleve sikerre volt ítélve – tekintettel az újonnan megjelenő, kifinomult ízlésű vevőkörre, amely jóval tehetősebb volt akkoriban, mint korábban bármikor.

Parnell azonban azt mondja, nem egészen ez volt a helyzet: – Kiléptem a munkahelyemről, hogy minden időmet az üzlet beindításnak szentelhessem, a felvett hitelem fedezete pedig
a lakásom volt. Benne volt a pakliban, hogy mindent elveszítek. Rettegtem, hogy mi lesz. Nagy bátorság kell ahhoz, hogy az ember saját üzletet nyisson. És persze sokan tapsikoltak volna örömükben, ha belebukom a vállalkozásba.

Amikor ezt megkérdőjelezem, Parnell továbbra is köti az ebet a karóhoz. – Nem mindenkinek tetszik, hogy olyan nő vagyok, aki tudja, mit akar. Ha egy férfiról mondják, hogy ambiciózus, az mindenképp dicséretnek számít. Ha viszont egy nőről… nos, az már nem túl hízelgő. Ha belebukom, a szégyent legalább olyan rosszul éltem volna meg, mint az anyagi veszteséget.

Ám nem bukott bele. Kijelenti – és teljesen igaza van –, hogy a sikerének egyik sarokköve a jó időzítés volt.

1997-ben, amikor hozzáment Kinsellához, a corki üzletág virágzott. Ezen a ponton Kinsella is kilépett az NVT-től, hogy a felesége cégénél értékesítőként dolgozzon tovább, és még egy év sem telt el, amikor Johnny Casey is csatlakozott hozzájuk.

Az ezredforduló első éveiben már hét boltjuk volt az országban, és közülük háromban – a dublini, a malahide-i és a kilkennyi üzletben – kávézó is üzemelt. Ez idő alatt, miközben töretlenül száguldott az üzlet, Parnell két gyermeknek adott életet: egyetlen fia, Ferdia 1998-ban, Saoirse, aki gyermekeinek sorában a legidősebb lány, 2002-ben született.

Amikor 2008-ban beütött a válság, a PiG országos szinten már tizenhat telephellyel büszkélkedett, ezek közt egy ínyencségeket kínáló étteremmel, amely az első, South Anne utcai üzlet mellett kapott helyet.

Bizonyos körökben a PiG-et úgy emlegették mint „az üzlet, amit a válság messziről elkerült”. Parnell azonban nyomban helyesbít: – A válság bennünket is elért, és súlyos károkat okozott, épp úgy, mint bármely más vállalkozásnak. Nyolc telephelyünket be kellett zárnunk.

Noha a válság véget ért, az első PiG üzlet megnyitása óta a világ szinte a felismerhetetlenségig megváltozott. Vajon hogyan maradhatott a cég a piac prominens szereplője még akkor is, amikor ma már a legkülönlegesebb összetevőket is fel lehet lelni az interneten, és a sarki Centra boltban is kapható Scotch Bonnet chilipaprika?

– A titok a nagyon jó minőségű, egzotikus, friss termékekben és a külföldi kulináris különlegességekben rejlik. Az elmúlt öt hónapban üzbég, eritreai és hawaii ételspecialitásokat mutattunk be. Az általános helyett a specifikus irányba mentünk, a gudzsaráti régió konyhaművészetére fókuszáltunk, nem általában véve az indiai konyhára, illetve a Shandong tartomány kulináris világát mutattuk be, nem csak úgy egyszerűen a kínait. Fontos, hogy minden újdonságunk megjelenésével párhuzamosan működnek a főzőtanfolyamok is.

Ó, igen! Azok a híres-neves főzőtanfolyamok! Minden bizonnyal ezek jelentik Parnell legnagyobb dobását. Rejtély, hogy hogyan tudja magához csábítani a roppant elfoglalt, nagy hírnévnek örvendő séfeket a jó öreg Dublinba, de tény, hogy sikerül neki. A múlt hónapban Francisco Maradona, a Yucatán-félszigeten lévő Oro Sucio étterem séfjeinek nagyfőnöke két bemutatót is tartott – amelyekre természetesen azonnal elkapkodták a jegyeket – és megismertette a résztvevőkkel a modern maja konyhaművészetet. Ha figyelembe vesszük, hogy az Oro Sucióban a következő tizennyolc hónapra egyáltalán nem lehet már asztalt foglalni, akkor azt hiszem, nem túlzás, ha azt mondjuk, Parnell tud valamit.

Megkérdeztem, hogyan sikerült rávennie Franciscót, hogy tartson főzőkurzust.

– Megkértem – feleli egyszerűen.

Hm. Valami azt súgja, hogy azért nem lehetett ez ilyen egyszerű annak ellenére sem, hogy Parnellben megvan a báj és az acélos eltökéltség különös kombinációja. Persze nyilván nem mellékes az sem, hogy nagyon vonzó nő. Jól áll neki a fiatalos megjelenés, a szabályosan nyírt, valószínűleg méregdrágán festetett bubifrizura, a makulátlan bőr, amelyen egyetlen ránc sincs – ha figyelembe vesszük, hogy negyvenkilenc éves, ez igazán nagyszerű teljesítmény.

Megkapóan nyíltan beszél a plasztikai beavatkozásokról. – Nem botoxoltatok, de a lézeres kezelés nagy híve vagyok. Minden szeplőmet eltávolíttattam, el sem tudja képzelni, milyen fájdalommal járt, de bevallom, életem legboldogabb napja volt, amikor megtörtént a beavatkozás. Rendszeresen végeztetek hámlasztó kezeléseket, amelyekkel a kollagéntermelést stimulálják. Nagyon kellemetlen érzés, de hát áldozat nélkül nincs siker.

Ha már szóba került az áldozat, érdemes megjegyezni, hogy szakértők szerint, ha eladta volna a PiG-et 2008-ban, néhány héttel a gazdasági válság kitörése előtt, amikor hárman is jelentkeztek, hogy hajlandóak mélyen a zsebükbe nyúlni cserébe a cégért – Parnell hatalmasat kaszált volna az üzleten. Ő azonban az összes érdeklődőt elutasította. Talán azért, mert mindennél fontosabb számára, hogy az ő kezében legyen a gyeplő?

Persze az is lehet, hogy a döntései meghozatalakor nem a pénz az elsődleges szempont. Közismert, hogy az alkalmazottakkal bőkezűen bánik. Ami megmagyarázza, hogy bár a „nyáj diktátor”-ként emlegetik, a munkatársai már-már szektaszerű odaadással köteleződnek el mellette.

Látszólag a tenyerén hordja a sors, de ne feledjük, hogy az első férje meghalt, amikor még csak harminchét évesek voltak. Kevesebb, mint hét éve voltak házasok, és két kisgyermekük volt.

Rory aneurizmában halt meg. – Borzalmasan váratlanul történt az egész – fátyolosodik el a tekintete. – El sem tudom mondani, milyen sokkhatásként ért.

Lehet, hogy azóta nehezére esik bízni abban, hogy a boldogság tartós is lehet? Ha így van, az megmagyarázza az életére jellemző állandó, szüntelen pörgést.

Sosem nyilatkozott arról, hogy mikor kezdődött a kapcsolata Johnny Casey-vel, aki Kinsella halálakor Parnellnek dolgozott. Parnell a gyászidőszak alatt őt bízta meg az üzleti ügyek intézésével.

Nem egészen három évvel az első férje halála után várandós lett a harmadik gyermekével. Ekkor hozta nyilvánosságra Casey-vel való kapcsolatát, és ugyanebben az évben össze is házasodtak. A szertartás – a Kinsellával tartott 120 személyes lakodalommal ellentétben – nem járt nagy felhajtással.

Bizonyos források szerint Rory szülei és két testvére, Keeva és Izzy, sosem bocsátottak meg Parnellnek. Kijelentették, hogy ehhez a kapcsolathoz semmilyen formában nem kívánnak asszisztálni.

Megkérdeztem, hogy éli meg, hogy ilyen közelségben dolgozik a (jelenlegi) férjével.

– Kényelmes – vágja rá a választ. – Ha bármi gikszer adódik a vállalkozásban, ott és akkor, azonnal megoldható. Annak idején előfordult, hogy akár az éjszaka közepén is felhívtam, hogy megkérdezzem, nem felejtett-e el ezt vagy azt.

Sikeres a karrierje és mindemellett öt gyermeket nevel – vajon mi a titka?

– Rengeteg segítségem van. Minden hétköznap jön hozzánk egy férfi, aki megcsinálja a mosást, a házimunkát és iskola után vigyáz a gyerekekre.

Várjunk csak! – Egy férfi?

– Igen! Miért, mi a furcsa ebben?

Hát, az ember eltűnődik azért egy pillanatra… Ennek az asszonynak az első férje az alkalmazottja volt. Aztán a második is. És egyikük nevét sem vette fel…

Hogyan kapcsolódik ki, már ha egyáltalán van rá ideje?

– A gyerekeimmel összebújunk a kanapén, és tévézünk vagy beszélgetünk. Mindenem a családom, és akkor vagyok a legboldogabb, ha mindnyájan együtt vagyunk. Teljesen odavagyok a gyerekeimért. Már majdnem negyvenkét éves voltam, amikor Dilly született. Szerettem volna még több gyereket, de Johnny azzal fenyegetőzött, hogy ha nem veszek vissza a lendületből, elkötteti magát.

Anélkül, hogy a telefonjára pillantana, tudja, hogy véget ért az egy óra, amit az interjúra szánt. Kedvesen, futólag megölel, és a következő pillanatban már hűlt helye van. Kopogó léptekkel elsiet, kifogástalan eleganciájú kabátjában, hogy megint megváltsa a világot.

– Teljesen rendben van – mondta Johnny.

– Csöpög belőle a rosszindulat. Itt van például a kabátos megjegyzése. Egy North Face dzseki, egyszerű és nagyszerű. Praktikus és kész. És ami a színét illeti, azért választottam fehéret, mert feketében nem volt már L-es méret. És nem vagyok nádszálkarcsú! Teljesen átlagos testalkatom van – kényszeredetten elmosolyodott. – És nem vagyok kontrollmániás sem.

Johnny felvonta a szemöldökét. – Drágám…

– Jaj, ne már! Olyan képet fest rólam, mintha… mintha valami szörnyeteg lennék! És különben is, csak százhetven centi vagyok. Mondd, mi a fenének túlzott a magasságommal kapcsolatban is? És mégis hogy jön ahhoz, hogy arra célozgasson, hogy a házasságom alatt viszonyunk volt?

– Értelek – Johnny utalt erre korábban a nyilvánosság előtt; afféle szellemeskedésnek szánta, de azóta minden egyes interjú alkalmával előjött a téma ilyen vagy olyan formában.

– Tényként kezeli! Épp úgy nem vonja kétségbe, mint a holdra szállást! Olyan képet fest rólam, mintha férfigyűlölő, kétkulacsos, slampos, fehérkabátos debella lennék, aki nyakra-főre lefekszik minden séffel, aki az útjába kerül. A kéretlen analizálási kísérletéről nem is beszélve! Egyszerűen gáz!

– Ugyan már, ne szívd mellre! Minden rendben – valójában azonban arra gondolt, hogy ennél sokkal, de sokkal rosszabb is lehetett volna.

Ötödik fejezet

Newcastle nyugati részének külvárosában, alig egy órával korábban Ed hirtelen megkérdezte: – Eltettük a Jessie-nek és Johnnynak szánt húsvéti tojásokat? Nem emlékszem, hogy elpakoltam volna.

Cara felkacagott. – Én viszont nem felejtettem el. Örültem, hogy végre megszabadulhatok tőlük.

Az elmúlt négy napban hét, kézzel festett húsvéti tojás várakozott a kerti sufniban, hogy – csekély köszönetképpen a hétvégéért – Johnnyhoz és Jessie-hez vándoroljanak. Egyiket sem a fiaiknak szánták, ugyanis a srácok a következő négy nap során annyi csokoládét fognak magukba tömni, hogy az sem lenne csoda, ha utána diabéteszes kómába esnének.

Cara hétvégével kapcsolatos aggályai egy mélyen gyökerező szégyenből eredtek. Nyilván senki sem értené meg, ha bevallaná, hogy a húsvétot csaknem ugyanolyan rémesnek tartja, mint a karácsonyt, mégpedig egyszerű okból kifolyólag: túl-sok-a-kaja.

Még a saját otthonukban is nehéz helyzetben volt, mert akárhová nézett, mindenütt cukros finomságok csábítgatták. Viszont egy szállodában, ahol Jessie osztja a lapokat, a következő napokban biztos, hogy egymást érik majd a lakomák: kiadós büféreggeli, elképesztően gazdag és ellenállhatatlan kínálattal, pompás ebéd, természetesen borral leöblítve, és esténként bőséges, háromfogásos vacsora. Cara olykor tréfásan megjegyezte Ednek, hogy nem lenne meglepve, ha hajnali kettőkor felébresztenék, és kényszertáplálásra fognák, mondván, hogy elejét kell venni az „éjszakai éhhalálnak”.

Ha nagyon akarná, egy-két ebédet kihagyhatna ugyan, de a vacsorákkal más a helyzet. Jessie egészen odavan a nagy, közös családi lakomákért. Nem túlzás azt állítani, hogy a jelenlét kötelező.

És nem elég, hogy állandóan enni kell, biztos, hogy minden tele lesz cukros ételekkel.

Húsvét vasárnap például hatalmas csokitojás-vadászatot rendeznek, ahol a lelkesen visongó gyerekek összevissza rohangálnak a kertben, és krémmel töltött csokitojásokat szednek ki a sövény ágai közül, hogy azután kis kosárkákba gyűjtsék őket. (Az elmúlt évben Vinnie tizenegyet talált, Tom pedig tizenhatot.) Ráadásul a szálloda minden vendégnek, gyermekeknek és felnőtteknek egyaránt, valósághűen méretezett csokitojásokat osztogat.

A hétvégén várható ételcunami épp olyan aggasztó volt, mint a kötelező társasági élet. Cara nem vágyott rá, hogy másokkal találkozzon. Pontosabban nem akarta, hogy mások így lássák. Legszívesebben elbújt volna mindaddig, amíg vissza nem nyeri karcsú alakját.

– Jól vagy? – kérdezte Ed és kedvesen megpaskolta Cara térdét.

– Jól.

– Megmondanád, ha valami gond lenne, ugye?

– Hát persze!

Ed igazán jó ember. A legjobb. Ennek ellenére Cara nem akarta rázúdítani a problémát, mert a fiúk – és Ed is – nagyon jó hangulatban voltak. Az elmúlt hónapban Vinnie és Tom szinte másról sem beszélt, csak a medencéről, a gyerekfilmekről és arról, hogy milyen jó lesz együtt randalírozni az unokatestvéreikkel. A konyhai naptárban jelölték, mennyit kell még aludni a nagy találkozásig.

Mindent összevetve, a következő négy nap különleges lesz, és a legkevesebb, amit tehet, hogy legalább megpróbálja jól érezni magát.

– Saját tévénk is van! – kiáltott át Vinnie a szomszéd szobából. – Nem csalás, nem ámítás! Saját tévé!

– És saját kulcsunk is! – száguldott be Tom a szülei szobájába, diadalmasan lóbálva a kulcskártyát, majd ismét elviharzott. – Ez azt jelenti, hogy felnőttek vagyunk.

Jessie-nek köszönjétek – jegyezte meg magában Cara. Tény, hogy annyi idősek már a srácok, hogy jár nekik a saját terület. Vinnie tízéves, Tom nyolc: élvezhetik a hirtelen jött függetlenséget, ugyanakkor az, hogy mégis az anyjuk és az apjuk közelében vannak, biztonságot ad nekik.

– Lassan itt a vacsoraidő – jegyezte meg Ed. – Három percetek van.

Cara kihúzta magát és a teljes alakos tükör elé állt. Ez az áthajtós ruha… egyszerűen rémes. Az alakformáló bugyi sem sokat segít a helyzeten. De legalább a mérete megfelelő. A farmerja végig bevágott, de a Dublinből tartó utazás közben a hasogató fájdalmat már-már kellemesnek könyvelte el, hiszen afféle megérdemelt büntetés volt. Megszabadulhatott volna a kellemetlenségtől, ha a „dagadt Cara” farmerjét vette volna fel, de az olyan lett volna, mintha semmilyen gátat nem szabna önmagának.

És – megfagyott az ereiben a vér – mi van, ha a „dagadt Cara” farmer is szűk?

Ó, azok a szép napok, az év elején, amikor csendesen megszabadult öt kilótól hat hét alatt! Tekintettel arra, hogy régóta kísérletezett különféle extrém diétákkal, pontosan tudta, hogy a leadott kilók nagy része víz. Viszont elkapta a gépszíj, és mintha átkapcsolt volna nem-evő üzemmódba. Minden rendben ment egészen a február 13-i estéig, amikor a srácok már ágyban voltak. Hirtelen megmagyarázhatatlan eufória tört rá, és hatalmas megkönnyebbülést érzett: eljött a jutalmazás ideje.

– Ed, drágám? Holnap Valentin-nap van. Vettél nekem csokit, hogy ezzel is bizonyítsd, mennyire szeretsz?

– Igen – felelte Ed óvatosan. – Azt mondtad, hogy lehet.

Szegény Ed! Fogalma sem volt, micsoda háború dúl Carában. Újra és újra feketelistára tette a háztartásban a cukortartalmú ételeket. Arra is volt példa, hogy megkérte Edet, szedjen össze minden ilyesmit, és hajítsa ki – tudta, hogy ő maga képtelen lenne rá. Azonban egy vagy két hét elteltével rendre odament Edhez, és kérlelte, hogy adja vissza, amit eltett, mert addigra már Ed tudta, hogy érdemes egy kis vésztartalékot megőriznie.

Egyik nap, amikor Ed nem volt otthon, Cara bement Vinnie szobájába és megdézsmálta a gyerek édességkészletét. Elborzasztotta a saját viselkedése: úgy működött, mint egy drogos, képtelen volt megálljt parancsolni.

Azonban a Valentin-nap kapcsán zöld utat adott magának. Megkérte Edet, hogy vegyen egy nagy doboz különleges bonbont, és azt tervezte, hogy bűntudat nélkül fogja befalni az egészet. A terv szerint február 15-én ismét visszatért volna az éhezéshez, de végül kiderült, hogy képtelen rá.

Az elmúlt nyolc hét során rendre veszítette el a csatákat. Mindennap megfogadta, hogy tartja magát a diétához, de állandóan közbejött valami – hol egy kellemetlenkedő vendég, hol egy pillanatnyi boldogsághullám, amit feltétlenül meg kellett ünnepelnie, mégpedig azzal, hogy eszik valami finomat. Ezek után persze leírta magában a napot mint egy újabb vesztett csatát, és eldöntötte, hogy másnap megacélozza magát és új fejezetet nyit.

A húsvéti hétvégére, amit Ed családjával töltenek, mindenképp sovány akart lenni, elvégre medencézés, pompás vacsorák és társasági élet várt rá. Mindennek ellenére kicsúszott a kezéből a gyeplő és az elmúlt öt nap során mindössze egyetlen egyszer volt képes tartani a cukormentes étrendet.

Már úgyis túl késő volt. Az összes kiló, amit a csendes, hideg januári napok során leadott, visszakúszott rá. Csaknem hat kilóval volt nehezebb, mint azon a bizonyos februári estén. Nagyon szégyellte magát. Megfordult a fejében, hogy kimenti magát valahogyan a hétvégi program alól – betegségre, migrénre vagy valami másra hivatkozva.

Egy röpke pillanatra még azzal az őrült gondolattal is eljátszott, hogy hogyan ficamíthatja ki az ember a saját bokáját – tényleg csak egy pillanat volt, épp hogy átfutott az agyán –, de már csak maga a terv is, hogy otthon lapít, miközben a többiek Kerrybe mennek, csodás megkönnyebbüléssel töltötte el.

– Ideje lemennünk – mondta Ed.

– Jó, csak még… – Cara a szempilláit festette.

– Drágám, semmi szükség a cicomára – Ed láthatóan pompás kedvében volt. – Családi körben vagyunk. Az a cél, hogy lazítsunk.

– Valamivel muszáj elterelnem a többiek figyelmét az alakomról.

– Ne butáskodj! Gyönyörű vagy!

– Azt hiszem, ideje, hogy bejelentkezz egy látásvizsgálatra.

– Neked pedig nem ártana, ha a fejed vizsgáltatnád meg. Most, hogy így kiöltöztél, lehet, hogy nekem is kellene tennem némi erőfeszítést, nem?

Cara felkacagott. Ed mindig kissé slampos volt, kósza göndör fürtjeitől az ötéves, kiszolgált tornacsukájáig. – Megtaláltad a stílusodat, hű maradsz hozzá, és pompásan nézel ki.

A folyosón még hozzátette: – Menjünk a lépcsőn – bár tudta, hogy ez a kis testmozgás vajmi keveset ér, ami az alakját illeti, mindazonáltal sok kicsi, sokra megy.

– Ne! – tiltakozott Vinnie és Tom. – Lifttel akarunk menni.

– Anya – Tomnak hirtelen eszébe jutott egy aggasztó kérdés. – Mi lesz, ha paradicsomot tesznek a hamburgerembe?

– Majd szólunk nekik, hogy ne tegyenek bele. Akár kétszer is.

– Lehetne háromszor?

– Rendben, akkor háromszor – és ekkor egy korábban ismeretlen szégyenérzet kúszott a lelkébe. Aggódott, hogy a gyermekeire is átragad az ételekkel kapcsolatos őrülete. Tom válogatós volt, és a korához képest kistermetű, Vinnie viszont nagyon odavolt az ételekért, és ez már kezdett is meglátszani rajta.

Az étteremben, a hosszú asztal körül gyülekeztek a Casey család tagjai. Cara azon vette észre magát, hogy Vizslató üzemmódba kapcsolt, vagyis önkéntelenül felmérte a jelenlévő nők testsúlyát. Persze rögtön meg is bánta, hogy belefogott.

Jessie pont úgy nézett ki, ahogy szokott. Könnyű neki, mert magas. A magas emberek nemigen szembesülnek súlyproblémákkal. Ránézésre is nyilvánvaló, hogy egy pillanatig sem foglalkozik a méretével.

És persze itt van Saoirse. Tizenhét éves, és olyan szerencsés, hogy az anyja testalkatát örökölte: egészséges és sportos, de nem az a csont és bőr típus.

Ellenben Paige, Liam volt felesége tényleg csont és bőr. Nem kifejezetten sovány, semmi szélsőséges; inkább finom csontozatú és elegánsan karcsú. Amikor Cara először megpillantotta aprócska mellkasát, kiugró kulcscsontját, és szépen metszett arcvonásait, elöntötte az irigység, de szerencsére gyorsan el is múlt. Annak ellenére, hogy Rettentő Fontos Munkakört tölt be, a Parcel Fast csomagküldő szolgálat írországi képviselőjeként, Paige megindítóan őszinte volt a társas szorongását illetően. – Nem megy ez nekem – vallotta be Jessie egyik buliján Carának, ahol persze mindkettejük számára kötelező volt a megjelenés.

– De hiszen te vagy az a nő, aki „agresszíven igyekszik elhappolni a DHL/Fedex piaci részesedését” – idézte Cara. – És az is te vagy, aki „olyan erőt képvisel, amely komoly tényezőnek számít a piacon”.

– Munkahelyi helyzetekben egész jól elboldogulok, de valójában egy magamnak való vagyok. És hogy mikor lehetek igazán önmagam? Hát, szinte soha.

Sokáig rejtély volt Cara számára, hogy hogyan bírta ki Paige és Liam ilyen sokáig együtt. Tény, hogy mindkettejüket nagyon kellemes külsővel áldotta meg a sors, de Liam mindig is olyan életet élt, ami eltér a konvencionálistól, Paige pedig mindent úgy csinált, ahogy a nagykönyvben meg van írva.

Amikor végül két éve elváltak, Jessie mindent megtett, hogy Paige bent maradjon a családi kötelékben.

Paige azonban nagyon eltökélt volt abban, hogy kiradírozza Liamet a múltjából, és nemsokára talált is magának egy új állást Atlantában, a szülővárosában, és magával vitte a két lányukat is. Jessie minden követ megmozgatott, hogy maradásra bírja Paige-et, de kénytelen volt visszavonulót fújni, amikor Liam beleegyezett a költözésbe, és cserébe kapott egy dublini lakást, amelyért még bérleti díjat sem kellett fizetnie.

Carának hiányzott Paige – ahogy mindenki másnak is, de őt elsősorban az aggasztotta, hogy vajon milyen új nőt talál magának Liam. Ha abból indulunk ki, hogy Liam tényleg nagyon jó pasi, akkor az új barátnő valószínűleg szupercsinos lesz. A szupercsinos pedig szükségképpen azt jelenti, hogy az illető egyben sovány is. Nell azonban mindenkit meglepett. Pezsgő és vidám személyiség, ugyanakkor semmilyen szempontból sem plázacica. És nem is gebe. A csípője és a melle domborodik, és csaknem olyan magas, mint Liam. Mondjuk az is tény, hogy a hasa lapos, a bicepsze kidolgozott, és a narancsbőrnek nyoma sincs rajta…

– Jesszusom, Cara, milyen remek frizura! – kiáltotta Jessie. – Nagyon szexi vagy! Pompásan nézel ki! És ne mondd nekem, hogy a ruhád fölös kilókat rejt! Most az egyszer ne!

– Haha. Akárhogy is, ez a ruha tényleg ápol és eltakar.

Saoirse fültanúja volt a beszélgetésnek. Őszintén csak ennyit mondott: – Szerintem gyönyörű vagy.

Újabban Cara feszengett a tinédzser lányok társaságában – olyan frissek, szépek, Insta-kompatibilisek. Saoirse azonban kedves volt, és olyan ártatlan, hogy Cara gyanította, a menőbb lányok épp eleget zrikálhatják az osztályban.

– Cara, hiszen grüberlid is van! – jegyezte meg Saoirse. – Ki ne vágyna rá?

– Hát, ami engem illet, elcserélném egy olyan csípőcsontra, amit nem takar el a zsír – felelte Cara. Ezen mindnyájan jót nevettek.

– Várj csak, amíg be nem üt nálam a menopauza! – mondta Jessie. – Akkora leszek, mint egy ház.

Cara vágott egy grimaszt. – A menopauza még beláthatatlan messzeségben van, nincs mitől tartanod. Ahogy ismerlek, egyszerűen átsuhansz majd azon az időszakon is – leült, és abban a pillanatban Tom a nyakába csimpaszkodott.

– Tom! – trillázta Jessie. – Szia, drágám! Milyen klasszul áll az új szemüveged! Nagyon felnőttes. Mit olvasol?

– A Harry Pottert.

– Hiszen alig múltál nyolcéves! Nagyon okos fiú vagy!

– Könyvmoly vagyok – felelte Tom. – Ez végül is azt jelenti, hogy „nem túl jó a menősködésben”, de nem zavar.

– Nagyon klassz srác vagy – mondta Jessie.

– Ez is egy szinonimája annak, hogy „nem túl menő”, ugye?

Jessie figyelme Vinnie felé fordult. – Hogy van Vinnie? – kérdezte. Vinnie az asztal túloldalán éppen villaszurkáló párbajt folytatott TJ-vel. – Vinnie? Mit csináltok?

– Vinnie! – szólt oda a fiának Cara. – Jessie hozzád beszél.

Vinnie meglepetten fordult oda. – Szia, Jessie néni!

– Hogy vagy, tündérkém?

– Kiderült, hogy figyelemzavaros vagyok, de szerencsére nem annyira, hogy tanulási nehézségnek lehessen nevezni. És felgyújtottam egy farekeszt a suli közelében, a mezőn.

– Feszegeti a határait – jegyezte meg Tom.

– Csak egyszer fordult elő. Nem fogok többet ilyesmit csinálni.

Kihozták az étlapokat. Mi lenne, ha nem kérne előételt? Lehetetlen. Közepes méretű lázadást váltana ki a többiekből. Hát, jó. A cézársaláta mellett döntött. Majd megeszi a zöldségeket, a krutont pedig szigorúan meghagyja. Végül is, ha az ember belegondol, nem más, mint fejes saláta.

A főételt illetően a hal lenne a legjobb választás. A fehérje egészséges. Természetesen krumpliról szó sem lehet. A krumpli veszedelmes. Azonban szénhidrátokra is szükség van: ha az ember kiéhezteti magát, nagy a veszélye, hogy az első adandó alkalommal megadja magát a falásrohamnak. Jaj, istenem! Kis kosárkákban érkezik a kenyér. A kenyérrel csak a baj van: feltüzeli az embert, és olyan vágyat ébreszt minden étel iránt, hogy lehetetlenné válik ellenállni a kísértésnek.

– No, nézd csak! – harsogott Jessie hangja, miközben végignézett az asztal körül ülő gyerekeken, a hétéves Dillytől a tizenhét éves Saoirse-ig. – Akkorát nőtt mindenki, hogy csak na!

– Ideje, hogy újszülöttek érkezzenek a családba – mondta Johnny. – Kell a frissítés.

– Rám ne számíts – felelte Cara. – Részemről teljesítve a terv.

– Nell sem vállal gyereket, környezetvédelmi megfontolásból – Liam a feleségére mosolygott. – Szóval, a következő generáció kezében a sorsunk. Hogy állsz a kérdéshez, Saoirse?

– Állítsd le magad! – sikoltott Saoirse. – Különben is, Ferdia idősebb nálam. Legyen az övé a következő Casey baba!

– Kizárt – Jessie egészen elsápadt. – Teljes mértékben kizárt. Még tanul… és… nem. Egyszerűen nem.

Nem lehet könnyű a lánynak, akit Ferdia hazavisz, hogy bemutassa az anyjának – gondolta Cara.

Tényleg, hol lehet Ferdia?

– Lekéste a vonatot – sóhajtott Jessie. – A mafla! – a szemét forgatta, de nyilvánvaló volt, hogy valójában másképp érez. Minden erejével igyekezett leplezni, hogy a gyerekei közül Ferdia a kedvence. – Ha jobban belegondolok – folytatta –, ideje megkérdeznem, hogy ráérne-e bármelyikőtök holnap fél öt körül kimenni a Killarney állomásra, összeszedni Ferdiát és Bartyt?

– Szívesen – vágta rá Nell szinte azonnal.

– Nekem sem gond – mondta Ed.

– Ne, kérlek, hadd menjek én – kötötte az ebet a karóhoz Nell. Cara tökéletesen megértette. Nyilván feszélyezte, hogy milyen sok pénzt vertek el Jessie-ék a hétvégére, és mindenáron viszonozni akarta a szívességet. Ami persze gyakorlatilag lehetetlen volt.

Aznap, nem sokkal korábban maga Cara is ezt érezte.

Jessie és Johnny akkoriban jöttek össze, amikor Cara megismerkedett Eddel. Nem telt el sok idő, és Jessie elkezdte meghívogatni Edet és Carát, hogy tartsanak velük a családi ünnepeken. Amikor felhozták, hogy az ilyen kiruccanások költsége meghaladja a kereteiket, Jessie felajánlotta, hogy kisegíti őket. Visszautasították. Már magát az ötletet is kellemetlennek találták. Jessie azonban nem adta fel. Újra meg újra elmondta nekik, hogy mivel egyke, nagyon sokat jelent neki, ha Ed és Cara is ott vannak a családi bulikon. Rengeteget profitál érzelmileg ezekből. Jessie komolyan gondolta a nagylelkű felajánlást, de ettől függetlenül Cara úgy érezte, mindent meg kell tennie annak érdekében, hogy kifejezze a háláját.

Hét hónappal korábban adódott erre egy nagyszerű lehetőség. Johnny elejtett egy megjegyzést, mi szerint jó lenne, ha valaki vezetné az online beszerzéseik könyvelését. – Főleg a visszáru miatt – mondta. – Olyan sok mindent küld vissza Jessie, és állandóan kimegy a fejemből, hogy ellenőrizzem, visszautalják-e a pénzt.

– Ehhez elég egy egyszerű táblázat – felelte Cara. – Pofonegyszerű. Megcsinálom, ha akarod.

– Nem kell hozzáférést adnom az e-mailjeinkhez?

Johnny nyilván félreértette. Cara mindössze annyit ajánlott, hogy készít egy táblázatot, hogy nyomon követhessék az online vásárlásaikat.

– Nem kell eljönnöd, hogy megnézd a számlákat? – kérdezte Johnny. – Vagy távoli eléréssel gondolod? És milyen gyakorisággal?

– Ööö… havonta egyszer, gondolom – úgy döntött, hogy felveszi a tempót a felgyorsult eseményekkel. – De nem zavar, hogy így belelátok majd az anyagi helyzetetekbe?

– Persze hogy nem! Jessie, gyere ide, légy szíves! Cara elvállalta, hogy monitorozza a könyvelésünket, ami az online tranzakciókat illeti. Hű, de jó szó, hogy „monitorozza”! Nagyon megnyugtató. Képzeld, elintézi, hogy minden visszatérítést megkapjunk.

Jessie messze nem volt ilyen lelkes. – Cara, nem szeretnék rossz színben feltűnni előtted. Állandóan elragadnak a visszautasíthatatlannak tűnő ajánlatok, főleg késő esténként, különösen, ha épp be is csiccsentettem, de aztán a legtöbb cuccot, amit rendeltem, vissza is küldöm. Tudom, hogy a szállítási díjat is meg kell fizetni, de ha személyesen mennék el az üzletekbe, akkor is lenne költségem. Az idő, az üzemanyag, meg minden. Szóval, úgy gondolom, így jobb…

– Ne is folytasd! Neki sem kezdek, ha kényelmetlen neked.

Jessie beharapta az ajkát. – Valójában tudom, hogy szükség van rá.

– Bizony – Johnny hajthatatlan volt.

– Különben is, Cara, családtag vagy.

Pár hónappal később, amikor Cara több mint ezereurónyi kinnlevőséget hajtott be, téves utalások miatt, Jessie is megbarátkozott a helyzettel. Olyannyira, hogy végül Johnny felvetette, nem lenne-e kedve Carának egy kicsivel több munkát vállalni. – Megcsinálnád a havi mérlegünket is? Csak annyi lenne, hogy mégis tudjuk, mire ment el a pénz. Így jobban átláthatnánk, hogy mire is költünk.

Cara pánikba esett a gondolatra, hogy bepillantást nyerjen abba, mennyit keresnek és mennyit költenek. De hogyan utasíthatta volna vissza a kérést?

– Ed mesélte, hogy mind a négyőtökét te csinálod – mondta Johnny. – Szerinte nagyon jó vagy benne.

– Nem vagyok nagyon jó benne – Eddel komoly anyagi nehézségeik voltak, ezért elkerülhetetlenül fontos volt, hogy körültekintően tervezzék a családi költségvetést. Ezzel szemben Jessie-nek és Johnnynak nem volt semmiféle pénzügyi terve.

– Ha telefonálnak a banktól – mondta Jessie –, tudom, hogy egy időre vissza kell fognom a kiadásokat.

Jesszus!

– Ez olyan nagy gáz? – kapta fel a fejét Jessie. – Az üzleti életben rendszeresen ellenőrzöm az anyagiak alakulását, de az otthoni nyilvántartásra egyszerűen nincs már energiám.

– Én pedig teljesen alkalmatlan vagyok az ilyesmire – jegyezte meg Johnny.

Cara a maga részéről erősen kételkedett ebben.

– Tény és való – bólintott Jessie. – Erőssége viszont a szövegelés. Bárki hasába lyukat beszél. Sikerül fellelkesítenie az embereket.

– Tehát jó üzleteket köt – sommázta Cara a hallottakat.

– Megszerettetem magam az emberekkel – helyesbített Johnny. – Mindössze ennyi, amit hozzáteszek az üzlethez. Kérlek, Cara, mondj igent!

Cara végül rábólintott egy négy hónapos próbaidőszakra. De később bevallotta Ednek, hogy valójában mit érez ezzel az egésszel kapcsolatban: – Túlságosan személyes! Olyan, mintha a hitvesi ágyuk mellett tartanám a gyertyát.

Ed felkacagott. – Akkor hagyd abba, drágám, és kész.

– De olyan rendesek hozzánk! Mindig is vágytam rá, hogy viszonozhassam valahogy. Csak éppen… nem így.

Cara azonnal látta, hogy Jessie és Johnny többet költenek, mint amennyi a bevételük. Lehet, hogy egyelőre még nem bukott ki a dolog, és az öt hitelkártyájuknak, meg a sorozatos hitelkeret-túllépéseknek köszönhetően egyelőre úgy látszott, zökkenőmentesen halad a szekér. Amikor az első havi adatokat átnézte, szólt nekik, hogy ideje lenne egy felső határt szabni a költekezésüknek. Csendes egyetértésben bólogattak – majd tökéletesen figyelmen kívül hagyták a javaslatát.

A második hónapban Cara tett még egy kísérletet, de megint süket fülekre talált, épp úgy, mint az első alkalommal.

A harmadik hónapban Jessie megjegyezte: – Semmi szükség erre, Cara, megértettük az üzenetet. A helyzet az, hogy egyszer-egyszer elvetettük a sulykot, és csak emiatt tűnik úgy, hogy túlköltekezünk. Viszont többet nem fog előfordulni, és ezzel magától megoldódik a probléma.

– Rendben – Cara visszafojtott lélegzettel, reménykedve kérdezte: – Akkor ez azt jelenti, hogy kiszállhatok?

– Ó, te jó ég, dehogy! Nagyon hasznos számunkra az információ, amit tőled kapunk, és jó tudni, hogy mire megy el a pénz. Ha neked nem jelent problémát, szeretnénk, hogy folytasd.

Világos, hogy Jessie azt hitte, ha látszólag felelősen viselkedik, az ugyanaz, mintha valóban felelősen viselkedne.

Miután Cara nagy nehezen megszabadult a kételyektől, emlékeztette magát, hogy Jessie végül is egy sikeres vállalkozás tulajdonosa. Ő maga pedig mindössze egy kétszemélyes testületnek tartozik elszámolással, nevezetesen Johnnynak és Jessie-nek. Jessie pedig akkor emeli meg a saját vagy a férje fizetését, amikor kedve tartja.

Persze az is lehet – Carának erről csak homályos sejtései voltak –, hogy a vállalkozás megtakarításaihoz nyúlnak? Vagy személyi kölcsönt vesznek fel, és az üzlet lesz a fedezet? Akárhogy is, ez egy nagyszerű esély, hogy viszonozza a nagylelkűségüket.

Hatodik fejezet

Cara az ételek vonatkozásában a legjobb teljesítményt nyújtotta a vacsoránál: se kenyér, se krumpli, se desszert.

Vacsora után az öt gyerek kapacitálni kezdte „Nell nénit”, hogy menjen velük focizni. – Naná, hogy megyek! – felelte Nell. – Csak előbb felveszek egy rövidnadrágot.

– Mi pedig kényelembe helyezzük magunkat a verandán – jelentette ki Jessie. – Piálunk, és úgy teszünk, mintha a játékra figyelnénk.

Cara azonban tartott a borozástól. Nemcsak a kalóriák miatt, hanem azért is, mert az alkohol megingathatta az elszántságát. Mindazonáltal szóba sem jöhetett, hogy nem iszik. Jessie mellett ez lehetetlen. – Már sötétedik – mondta, de hiába, a többiek az illendőnél sietősebb léptekkel indultak a veranda felé.

– Dehogy – felelte Jessie.

– Kaphatok egy rendes italt? – Saoirse kéretlenül is a többiekkel tartott.

– Még csak tizenhét éves vagy – felelte Johnny.

– Nem vagy az apám.

– Jessie! – Johnny igyekezett a felesége köténye mögé bújni. – Saoirse már megint a Luke Skywalker-féle örökzölddel jön!

Cara figyelte őket. Mindhárman nagy nevetésben törtek ki. Egészen más lenne a helyzet, ha Ferdia is itt lenne. Amikor ő mond hasonlókat Johnnynak, komolyan is gondolja.

– Úgyis tudjuk, hogy szokott inni – fordult Johnny Jessie-hez. – Akkor már jobb, ha nyíltan csinálja. Hozzátok ide azokat a székeket. Cara, mit iszol?

– Csak ásványvizet kérek.

Jessie felszisszent.

Jessie döbbenete láttán Cara önkéntelenül felnevetett. – Ezzel az erővel poshadt esővizet is kérhettem volna, piszkos vödörben szervírozva.

– Igyál egy gint – mondta Jessie. – Méghozzá nagy pohárral. Gyógyhatású. Rád is fér, mert láthatóan valami baj van a gondolkodásoddal.

Nell felvette a rövidnadrágját, és visszatért. Mint a mesebeli furulyás, aki magához csábította az állatokat, a Casey család apraján kívül egyre több gyerek sereglett köré. A játék elindult, és minden lurkó – köztük néhány kiskamasz fiú – teljesen belelendült. Nell igazi látomásként cikázott, rohangált velük, birkózott, és rózsaszín fürtjei röpködtek a feje körül.

Cara észrevette, hogy Nell lábszárán nincs önbarnító, és a szoláriumnak sem volt nyoma. Enyhén napégette színe volt, de ennek ellenére elképesztően jól nézett ki.

Jessie követte Cara tekintetét. – Elbűvölő, igaz? – Jessie mindig is odavolt Nellért. – Olyan természetes.

– „Tiszta”, ahogyan Liam fogalmazott – szólt közbe Saoirse.

– Micsoda? – kapta fel a fejét Liam a neve hallatán.

– Jaj, Liam! Liam – kezdte nyaggatni Saoirse –, meséld el, milyen volt, amikor megismerkedtetek Nell-lel! Aaaannyira szeretem azt a történetet!

– Pompás ötlet! Liam, meséld el még egyszer!– erősködött Jessie.

– Rendben – bólintott Liam. – Elmesélem.

Hetedik fejezet

…Nos, jöjjön hát a szirupos verzió.

Tavaly májusban, egy napsütötte délután Liam a dublini lakásához közeli Tescóban andalgott a polcok között, a nagy népszerűségnek örvendő Grand Canal Basin városrészben. Megmagyarázhatatlan nyugtalanság lett úrrá rajta, valami kellemetlen, megfoghatatlan üresség.

Megpillantott egy vegán joghurtot. Ez rendes kaja, nem? Végigfutotta az összetevők listáját, majd a kosarába tette a joghurtot: hajlandó volt hagyni meggyőzni magát. Egy üveg zöldséglé, természetesen spirulinával, ugyancsak a kosarában landolt. Ki tudja, hátha a tudatos étkezés meghozza a várva-várt elégedettséget. Egy pillanatra felcsillant egy reménysugár, hogy azután átadja a helyét a keserű, komor sóvárgásnak.

Semmi mást nem talált a polcokon, ami elég meggyőző lett volna, úgyhogy – leginkább megszokásból – berakott egy hatos csomag sört is a kosarába. Vajon ez a rémes páratartalom lehet az oka, hogy ennyire maga alatt van? Nem túl valószínű, de lehet, hogy ha lezuhanyozik, immár másodszor aznap, akkor a nyugtalanságtól is megszabadul. Ebben az esetben érdemes lenne venni egy tusfürdőt is.

Megint megjelent az a furcsa érzés. Mintha a súlytalanság állapotában lenne…

A szingli életforma egyáltalán nem jött be neki. Az elmúlt tíz év során Paige intézett minden apró-cseprő napi teendőt,
és valahányszor tudatosult Liamben volt feleségének hiánya, úgy érezte, mintha kicsúszott volna a lába alól a talaj. Lehet, hogy megpróbálhatna… Bringázni egyet a folyóparton? Vagy küldjön SMS-t valakinek? Vagy menjen inkább haza, és aludjon egyet? Bármelyik mellett dönt, az biztos, hogy ha itt marad, azzal nem old meg semmit. Ezzel a lendülettel fizethetne, és már mehetne is. Ekkor pillantotta meg a lányt.

Magas volt, szőke, dús fürtjei voltak. Liam már akkor elképesztő vonzalmat érzett iránta, amikor a lány tétova lépést tett volna a hűtőszekrény nagy üvegajtaja felé. Gyakorlatilag belesétált a hűtőbe! Csak álldogált, és hagyta, hogy az ajtó finoman nekicsapódjon a hátának. Összefogta dús, szőke haját a feje tetején, és elővillant a nyaka. Liamet lenyűgözte a tökéletessége. Úgy érezte, ő az első és egyetlen ember, akinek megadatott a kiváltság, hogy egy pillantást vethessen a lány nyakára.

Csak bámulta és bámulta. Azután akcióba lendült, odalépett a hűtőhöz, megragadta az ajtó fogantyúját, és meghúzta. Jéghideg levegő zúdult rá odabentről. – Elnézést – mondta.

A lány megfordult és a hajzuhatag a feje tetejéről aláomlott a vállára. Meglepően ártatlan arccal nézett Liamre. – Ó! – Hirtelen felkacagott. – Úgy gondoltam, néhány röpke pillanatra elbújok a tomboló hőség elől.

Hát, igen. A hőség. Az egész ország nyavalygott, a huszonöt fok miatt. Tény, hogy cuki lány, de valahogyan mégis… kissé talán szánalmas. Vajon ahhoz mit szólnának az emberek, ha kerékpáron kellene megtenniük az utat Dublintól Isztambulig, a nyár kellős közepén?

És különben is, mit nevetgél? Liam eleinte úgy gondolta, hajlandó lenne bármit megvenni, ami abban a hűtőben van. Most, hogy jobban megnézte, kiderült, hogy fagyasztott csirkehús van benne. Nem! Kizárt, hogy akár csak megérintse a formázott készterméknek titulált moslékot. A lánynak mindenesetre erről nem kell tudnia.

– Csirkefalatok és kellemes hideg – mondta a lány. – Egy új sorozat a Netflixen. Vagyis pipi és pihi.

Sajátos humora meglepetésként érte Liamet.

– Elnézést – arrébb állt Liam útjából. – Ide akart jönni, nem?

– Nem – felelte. – Nem… – Persze, ki tudja? Hiszen épp erre várt! Mégis, önkéntelenül azon merengett, vajon mennyi idő múlva unna rá a lányra. – Lehet, hogy furcsának találja, de mégis megkérdem: lenne kedve meginni velem valamit?

– Mikor? – tényleg úgy hangzott, hogy meglepte a kérdés.

– Most. Ebben a szent pillanatban.

– Ebben a szent pillanatban nem. Nincs nálam pénz.

– Állom a cechet! A pénz nem számít – nagy lelkesedésében összegabalyodott a nyelve. Valójában nem volt sok pénze, de állandóan kiment a fejéből.

A lány felvonta a szemöldökét. – Visszafizetem. Mihelyst megkapom a bérem. De arra még egy darabig várni kell.

– Erre semmi szükség. Tényleg nem tétel.

– Szerintem pedig az.

Némiképp kényelmetlennek találta a lány makacsságát, de végül beadta a derekát: – Rendben. Akkor majd elintézzük.

A legközelebbi kocsma előtt már elkezdtek gyülekezni az emberek, élvezték a szokatlanul meleg májusi napsütést. A lány, vagyis Nell, azt javasolta, hogy az árnyékban telepedjenek le.

– Ropogósra sülök, ha nem használok naptejet.

– Bekened magad?

– Nem, ugyanis nincs naptejem. Majd veszek, ha megkapom a fizetésem.

– Hűha! Úgy látom, sok minden fog történni, ha megkapod a fizetésed.

– Bizony! Már nagyon várom! – csillant fel a szeme.

– Mit kérhetek neked inni?

– Egy korsó Kopparberget, légy szíves.

– Hűha – Liamet nem zavarta, ha korsóval itta egy nő a sört, de nem volt hozzászokva. – Pompás – amikor visszatért az italokkal, megkérdezte: – Hogyhogy ennyire le vagy égve?

– Megbízhatatlan kifizetések, magas lakbér, vagyis a szokásos – villantotta rá a mosolyát. A két középső metszőfoga egy kicsit össze volt csúszva, ezért érdekesen biggyesztette az ajkát. Liam sebezhetőnek találta, és szexinek.

– És nincs hitelkártyád? – kérdezte. – Azzal kihúzhatnád, amíg megjön a fizetésed.

– Csak készpénzt használok. Segít, hogy kordában tudjam tartani a kiadásaimat.

Hát ezt meg hogy kell érteni? – A szüleid nem támogatnak?

Nell felkacagott. – Apám festőként és dekoratőrként dolgozik. Anyám egy nevelőotthonban szakácsnő. Legalább annyira le vannak égve, mint én.

– Tényleg, te mivel foglalkozol?

– Látványterveket készítek. Színházaknak, és néha filmekhez is. Tudod, tévéfilmekhez – egy pillanatra elhallgatott. – Ezt tanultam az egyetemen, de nem egyszerű melót találni, úgyhogy… úgyhogy gyakornokként dolgozom.

– Vagyis nem kapsz fizetést?

– Hát, nem mindig. Nem igazán… amikor tanulok, akkor nem. De ez életem álma, ezzel szeretnék foglalkozni. Szeretem, és hajlandó vagyok bevállalni, hogy anyagilag nem éri meg. Legalábbis egyelőre nem. Az volt a terv, hogy harmincéves koromig beérem ennyivel, de tudod, novemberben leszek harminc, és…

Liam bólintott. Pontosan értette, mi a helyzet…

– Egyébként nincs nagy gáz, mert vállalok mellékállást – ismét fellelkesedett. – Házak festését és lakberendezési munkákat. Mondjuk tény, hogy sokan nem bíznak abban, hogy egy nő képes rendes munkát végezni.

– Ez őrület! – meglehetősen nagy indulatot vitt ebbe a mondatba. Mindig is képes volt rá, hogy motiválja a másikat, ha a helyzet megkívánta.

– Amikor nekiállnak alkudozni, hogy kevesebbért vállaljam a melót, akkor persze mégis kiderül, hogy egy nő is el tudja végezni a lakberendezési feladatokat – ismét az a csibészes mosoly.

– Akkor tehát tapétázol, létrára mászol és kalapálsz?

– Úgy érted, szögelek-e? Persze. És a kapocsbelövővel is elboldogulok. A láncfűrészért pedig egészen odavagyok.

Most hasra kellene esnie? Végül is ez történt. Nem hangzana túl fellengzősen, ha ezt ki is mondaná?

– Apám negyven éve van a szakmában – folytatta. – Vagyis a lehető legjobb szakembertől tanulhattam – majd megkérdezte: – És te? Olyan érzésem van, mintha… mintha valaki lennél.

– Elvégre mindenki valaki, nem? – felelte szokása szerint. Liam, a szerény.

– Vagyis egy kicsit híresnek számítasz?

– Hát… – egy pillanatra elhallgatott, hogy a lánynak legyen ideje összeszedni az emlékezetéből a tényeket.

Összeráncolt homlokkal nézett rá, s végül már kezdett kínossá válni a csönd. Nem kellett volna, hogy rosszulessen neki, elvégre a lány több mint tíz évvel fiatalabb, vagyis egészen más generáció.

– Egy ideig profi sportoló voltam. Futó. Leginkább az Államokban versenyeztem. Aztán lefutottam az ultramaratont a Szaharában – világos volt, hogy a lány nincs képben.

– Jaj, tényleg! – Liam megvárta, amíg Nell fejében összeáll
a kép. – És a szponzorjaidtól kapott összeget egy az egyben felajánlottad a dublini Szexuális Abúzus Áldozatainak Krízisközpontja részére. Te vagy az, ugye? Hűha! Bocs… sajnálom, hogy nem ismertelek fel azonnal.

Nagyon kedves volt. A szorongás, ami Liam mellkasába kúszott, és hosszan fuldoklott tőle, enyhülni kezdett.

– Micsoda nagyszerű gesztus! – mondta Nell. – Három éve volt, ugye?

– Öt – valójában hét, de Liam úgy döntött, hogy kozmetikázza egy kicsit a dolgot, hogy fenntartsa az érdeklődést.

– És futsz még?

– Tönkrement a térdem. A Szahara volt az utolsó nagy futásom. Mindent egy lapra tettem fel, és nagyon fontos volt, hogy valami nagy durranás legyen.

– És az is volt! Nemes célra adományoztad a pénzt! De biztos nagyon nehéz lehetett, amikor a tested ellenállt, és többé már nem csinálhattad azt, amit szeretsz.

– Hm… – minden remekül ment egészen addig. Keményen edzett, megtalálta a megfelelő szponzorokat, és kielégítő sikereket ért el. – Eleinte minden egyre jobb és jobb lett. Aztán egyszer csak… valahogy már nem volt feljebb, és lassan elkezdett széthullani minden. Abbamaradt a győzelmi hullám, aztán kiszállt mellőlem az egyik szponzor, majd egy másik is, és végül nem maradt semmi. A lassú véget rettentően nehéz elviselni, nagyon… fájdalmas – Liam jól begyakorolt beszédet mondott. – Tudod, sokkal könnyebb lett volna, ha valaki odajött volna hozzám, és azt mondja, „Ennyi volt, Liam. Ennyi volt benne, és kész. Választhatsz, hogy most abbahagyod vagy a következő három és fél évet azzal töltöd, hogy újra meg újra megpróbálsz felkapaszkodni, de hiába, és végül tönkreteszed magad.”

– De valójában nem hozhatunk meg ilyen döntéseket, nem igaz? Egyszer minden véget ér – felelte Nell. – És az ember nem spórolhatja meg a fájdalmat. És most? Lett valami új szenvedélyed?

– Bringázom. Már-már kényszeresen űzöm ezt a sportot. Egy klubhoz igazoltam, és múlt nyáron elkerekeztem egészen Isztambulig.

– Klassz! És hogyan… hogyan teremted meg hozzá az anyagiakat? Van megtakarításod még a futókarriered idejéből?

– Azt a pénzt már rég eltapsoltam. Őszintén szólva nem volt valami nagy összeg. A helyzet az, hogy… hát, szóval, akkoriban, amikor abbahagytam a futást, megnősültem. A feleségem, Paige, alaposan el volt eresztve anyagilag… – sikerült kierőltetnie magából egy mosolyt. – Két gyerekünk van. Képesítés híján esélyem sem volt munkába állni, ezért végül én maradtam otthon a srácokkal.

– Ezt nevezem! – csapott Nell Liam tenyerébe.

Liam úgy döntött, hogy nem említi meg a bébiszittert és a házvezetőnőt, akik valójában az érdemi munkát végezték. – Nem mondhatnám, hogy sokan vélekednek így. Voltaképpen mindenkinek meg volt rólam a véleménye, beleértve a testvéreimet és a szüleimet is. Azt mondják, képtelen vagyok kitartóan csinálni bármit is.

– Hát, én úgy gondolom, hogy ami a futást illeti, igenis kitartó voltál, méghozzá tizenegy, vagy tizenkét éven át. Mi ez, ha nem állhatatosság? Most pedig bringázol. Nekem úgy tűnik, hogy ezt is szívvel-lélekkel csinálod. Házas vagy, és kitartasz a kapcsolatodban is…

Liam megcsóválta a fejét. – Tavaly vége lett. Elváltunk. Visszament az Államokba, és magával vitte a gyerekeket is. Úgyhogy most itt vagyok, negyvenévesen, a karrierem romjain, és egy bicikliboltot vezetek. Képtelen voltam maradandót alkotni.

– Érdekes – jegyezte meg Nell meglepetten. – Egy ideig egyfajta életet éltél, és azelőtt egy teljesen más életet. Most pedig a biciklizés iránti szenvedélyedből élsz. Eltelik egy kis idő, és nyilván találsz majd megint valami újat.

Ezzel a frappáns megjegyzéssel tulajdonképpen fején találta a szöget. Liam és a testvérei állandóan azt hallgatták konok apjuktól, hogy tiszta és világos karriert kell bejárniuk. Canice Casey szerint az a helyes, ha az ember korán megtalálja a megfelelő szakmát, elköteleződik, és a szamárlétra aljáról indulva lassan, de biztosan a tetejére ér. Ha ettől eltérő megoldást látott, egyszerűen bukásnak könyvelte el.

Noha Liam magában nagy marhaságnak tartotta az efféle gondolkodást, nem volt egyszerű kibújnia az apai minta alól.

Viszont ez a lány, vagy éppenséggel nő – vagy ki tudja, minek tartja magát –, szóval egészen új szemszögből láttatja a világot. Felkeltette Liam érdeklődését.

– Még egy italt? – kérdezte. – Örülnék, ha igent mondanál.

– Sajnos nem megy. Már így is el vagyok maradva a havi lakbérrel. És félre kell tennem valamennyit kajára is.

Hogyan lehetséges, hogy ilyen rosszul áll a szénája? Olyan, mintha a dickensi világba csöppent volna.

Nell észrevette Liam őszinte döbbenetét és felkacagott. – Hát, ezt jelenti a huszonegyedik századi kapitalizmus. Diplomás emberek a lehető legfejlettebb országokban azt kívánják, bárcsak találnának valami jó kis árufeltöltős melót. Te viszont negyvenéves vagy, egy másik generáció, vagyis nyilván nem érted.

Nem, nem és nem! Nem hagyhatja, hogy így gondolkodjon róla. Gyorsan rávágta: – Szó sincs róla, nagyon is megértem. Huszonéves korban, sőt még a harmincasoknak is nagyon kemény tud lenni az élet. Mi van például akkor, ha kénytelenek visszaköltözni a szüleikhez? – Nos, elméletben történnek méltánytalanságok, de Liam a maga részéről nem hitt abban, hogy ez nagy tömegeket érintene. A legtöbb ember egész jól elboldogul.
– Mi akkor a megoldás?

– Nem akarlak kioktatni.

– Érdekel a véleményed – felelte. Legalábbis bizonyos mértékig tényleg érdekelte.

– Hát, jó. Az egyik dolog, ami a kapitalizmust fenntartja, nem más, mint hogy bele van kódolva az elavulás – egy pillanatra elhallgatott, majd komolyan folytatta: – Tudod, mire gondolok?

Az, hogy komolyra fordult a beszélgetés, nem igazán volt Liam ínyére.

– Mindent úgy gyártanak, hogy nem sokkal az értékesítést követően tönkremenjen. Ezért vagyunk kénytelenek egyre újabb és újabb árukat venni. Vagy vegyük azt, hogy változik a divat, és annak ellenére veszünk magunknak új ruhát, hogy a régebbieknek sincs semmi bajuk. Ezért azt vallom, hogy ha valami elromlik, meg kell javítani.

Liam sosem találkozott még ilyen nővel. Pontosabban sosem találkozott még ilyen emberrel. Vajon az életkora miatt? Vagy lehet, hogy a körülményei tehetnek róla, amelyek – valljuk be – nem nevezhetők általánosnak.

Leginkább az ragadta meg, hogy milyen más ez a lány, mint Paige. Szó szerint egymás ellentétei voltak: Paige maga volt a megtestesült kapitalista. Az életének egyetlen célja az volt, hogy az embereket arra ösztönözze, hogy minél több pénzt költsenek. És ebben meglehetősen jó volt, nem véletlenül lett belőle a cége pénzügyi vezetője.

– Nem veszek új ruhát…

– Várj csak… Hogy érted, hogy nem veszel ruhát?

Liam döbbenetét látva Nell felkacagott. – Veszek ruhát, csak nem újat.

– És hol vásárolsz? Használtcikk boltban? Turkálóban? És az alsóneműdet is ilyen helyeken veszed?

Nell elpirult.

– Bocsáss meg – Liam rájött, hogy elvetette a sulykot. – Ezt nem kellett volna…

Arra számított, hogy a lány elmosolyodik, mintegy jelezve, hogy elfogadja a bocsánatkérését. Lehet, hogy még egy ilyen sorok közé beszúrt, laza flörtre utaló megjegyzés is túl korai volt, messze nem jött még el az ideje, hogy a lány bugyiját emlegesse. Nell azonban nem emelte fel a fejét, és nem szólalt meg.

Nyolcadik fejezet

Nell, körülötte a zsivajgó gyerekcsapattal, beszaladt a nyugágyak közé.

– Épp rólad beszélgettünk – mondta Saoirse. – Arról az estéről, amikor megismerkedtetek Liammel.

– Aha – Nell arcán átsuhant egy mosoly. – Annyira más volt, mint amire számítottam.

Saoirse Edre nézett, mintha csak akkor tűnt volna fel neki, hogy a nagybátyja egyszer volt fiatal és egyedülálló. – És veled mi a helyzet? Hogyan ismerkedtetek meg Carával? Meséld el!

– Remek ötlet – tódította Liam a kelleténél talán hangosabban. – Én elmondtam a saját történetemet.

– Gyerünk, ki vele!

Cara és Ed egymásra pillantottak, és némán megegyeztek, hogy a tréfás változatot adják elő.

– Majd én elmesélem – mondta Cara. – Egy bárban találkoztunk – kis szünetet tartott –, alaposan be voltam nyomva – hosszabb hatásszünet következett. – És az első éjszakán együtt aludtunk.

– Vagyis megtörtént minden, amitől a lányokat óvni szokták – tette hozzá Ed komolyan.

– Kettős mérce! – vetette közbe Saoirse. – A lányokat simán lekurvázzák, de a pasikat nem ítéli el senki.

– De hát, hékás, elvettem feleségül – kacagott fel Ed. – Annak ellenére, hogy laza erkölcsei voltak.

– És tizenhárom év elteltével is együtt vagyunk.

Cara vére még most is megfagyott, ha arra gondolt, hogy mi lett volna, ha nem találkoznak.

Semmi kedve nem volt bulizni aznap. – Túl kövér vagyok – mondta a lakótársának, Gabbynak, aki sürgött-forgott a szobában, készülődött az esti kiruccanásra.

– Egyáltalán nem vagy kövér. Inkább azt mondanám, hogy nem vagy olyan sovány, mint voltál.

– Felvehetem a farmerruhádat? – kérdezte Erin, a harmadik lakótársuk.

– Felvehetsz bármit, amit akarsz. – Cara elnyúlt a kanapén, és feltette a lábát a karfára. – Nem megyek sehová.

Gabby és Erin azonban nem hagyták annyiban a dolgot. – Egyszer élünk! Sosem találod meg életed párját, ha itthon heverészel és chipsszel tömöd magad.

– Ki mondta, hogy be akarok pasizni?

– Mindnyájan be akarunk pasizni! Az a lényeg, hogy most már ne rosszul válassz.

– Nem szándékosan választok rosszul – olyan sokféle stílusú rosszfiút sodort az útjába az élet, hogy évekbe telt, mire rájött, hogy voltaképpen milyen is a zsánere. Illetve, hogy egyáltalán van neki olyan. Ha történetesen olyan pasasokkal randevúzott, akik kedvesnek tűntek, előbb vagy utóbb kibújt a szög a zsákból, és kiderült, hogy ezek sem jobbak a korábbiaknál.

– Egye fene, megyek én is. Majd eljátszom a jó fej, de kövér csajszi szerepét.

Visszatekintve, akkoriban messze nem volt kövér. De nem sokkal az után a bizonyos este után lényegesen soványabb lett. Egészen elképesztő volt, de valósággal olvadtak le róla a kilók, azután volt egy-két töréspont, mostanára pedig megint gyarapodni kezdett.

Úgy volt vele, hogy addig, amíg el nem éri megint a kívánt karcsúságot, semmit sem érdemel. Ez egyfajta szabadságot adott neki. Senki sem vette komolyan – a férfiak semmiképp sem –, és ebből az következett, hogy nem volt rajta nyomás. Megfelelt neki, hogy ő az a bizonyos duci, ötödik kerék.

Dublin belvárosába mentek, egy felkapott bárba. A hely zsúfolásig volt, és úgy dübörgött odabent a zene, hogy szinte megemelkedett a tető is. Kezdtek kiöregedni ebből. Sodorta, taszigálta őket a sok ember, mígnem végül – hála az égnek – felszabadult egy kis bárasztal, amit Carának sikerült is megkaparintania.

– Szép volt! – jegyezte meg elismerően Gabby. – Most már megvan a bázis! Nagyon klasszul megleszünk itt. Bakker! Nézd azt a pasit! Ott, ni! – Nem messze négy-öt férfi ácsorgott. Gabby sokatmondóan pillantott feléjük. – Azt a pasast nézd! – Tény, hogy az egyikük tagadhatatlanul jóképű volt. – Hogyan ismerkedjek meg vele?

– Menj oda és köszönj rá – javasolta Cara.

– Ahhoz még nem vagyok eléggé benyomva. És mire elérem a megfelelő szintet, már biztos hűlt helye lesz.

– Fogd meg a söröm – Cara hirtelen felvillanyozódott.

– Várj! Mire készülsz…?

Cara átverekedte magát a tömegen, végigmérte az öt férfit, és kiválasztotta közülük azt, akiről a legkevésbé feltételezte, hogy hülyét csinál belőle. – Szia – mondta neki. – A barátod bejön a barátnőmnek.

– Róla van szó, igaz? – biccentett a jóképű pasas felé. – Kyle. Nyilván. Mindig érte vannak oda a csajok.

– Igen. Ott a barátnőm. Asztalunk is van.

– Asztal is van? Ez nem semmi! Benne vagyunk a buliban.

Mind az öt pasas megindult Gabby és Erin felé. Megtörtént a kölcsönös bemutatkozás, italokat rendeltek. Kyle ugyan kisvártatva odébb állt, de úgy látszott, Gabby egyáltalán nem bánja. Néhány óra elteltével Cara azon kapta magát, hogy mindnyájan együtt távoznak egy házibulira, Stoneybatterbe.

A kis kétszintes ház csordultig telt emberekkel, még a csilláron is lógtak. Cara épp kerített magának egy italt, amikor egy lány berohant a konyhába, és elkiáltotta magát: – Van itt köztetek valaki, akit Carának hívnak? Várnak odafönt.

Egy lány bezárkózott a fürdőszobába, és aztán elájult. Az ajtó előtt egy kisebb tömeg gyűlt össze, és kétségbeesetten várták, hogy bejussanak a mosdóba. Néhányan az ajtón dörömböltek.

– Cara! Hála az égnek! Itt az este megmentője, a jó fej csajszi – jelentette be Gabby az egybegyűlteknek. – Segíts nekünk!
A lány nem maradhat bent, mindjárt bepisilünk!

– És jó lenne, ha kiderülne, hogy egyébként nincs vele semmi gáz – jegyezte meg egy pasas.

Az a kedves pasi volt, akihez Cara még a bárban odament, annak reményében, hogy nem fog belőle hülyét csinálni. Ednek hívták.

– És hol vannak a házigazdák? – kérdezte Ed.

Úgy tűnt, senkinek sincs fogalma arról, hogy egyáltalán kik a házigazdák, arról már nem is beszélve, hogy hol vannak.

– Jó lenne tudni – mondta Cara –, hogy van-e akkora a fürdőszobaablak, hogy valaki be tudjon mászni rajta.

– Éppenséggel megnézhetjük…

Mindketten lementek a földszintre és megkerülték a házat. A fürdőszoba opálüveg ablakán át fény szűrődött ki, és résnyire nyitva volt.

– Átférsz rajta – mondta Kedves Ed.

– Kizárt. Az utóbbi időben sütit ettem sütivel. Te viszont simán átcsusszansz, vékonydongájú legény.

– Komoly? Azt hiszed, felmászom az ereszcsatornán?

– Nem egy Enid Blyton regényben vagyunk, hékás! Biztos van itt valahol egy létra.

És tényleg volt. Az aprócska kertben lévő aprócska sufniban találtak rá. Ketten megfogták, odavitték a házhoz és a falnak támasztották.

– Figyelj – Ed tétovázott –, az a helyzet, hogy tériszonyom van.

– Én meg olyan kövér vagyok, hogy eltörne alattam a létra.

– Dehogy is! – aztán meggondolta magát. – Na, jó. Legyen! Megyek én.

Felmászott, Cara pedig erősen tartotta a létrát. – Tartalak – mondta. – Biztonságban vagy.

Eltelt néhány szorongással teli perc, azután Ed a fürdőszobaablakba térdelt, és végül bemászott rajta. Kinyitották az ajtót, és az öntudatlan lányt kisegítették a helyiségből. Kisvártatva szirénázás hallatszott. Az éjszakai levegőben kék fények villództak és Cara felkiáltott: – Jaj, ne, Ed! Kihívták a zsarukat!

Az egyik szomszéd észrevette, hogy valaki egy létrán mászik felfelé, és arra következtetett, hogy az illető egy betörő.

Ekkorra már a vendégek nagy része angolosan távozott az éjszakába.

A rendőrök kihívták a mentőket, és amikor elszállították a lányt, már szinte senki sem maradt a házban, csak Cara és Ed.

– És most? Mihez kezdjünk? – kérdezte Ed.

– Hogyhogy mihez kezdjünk?

– Van kedved hazajönni velem?

Cara ránézett. Egyik pillanatról a másikra kijózanodott. – Ne haragudj – mondta zavartan. – Nagyon kedves vagy, de tudod, nekem a rosszfiúk jönnek be. Ideje lenne már kinőnöm ezt, mert harmincéves vagyok, de eddig még nem sikerült.

– Nem is tudsz rólam semmit – felelte Ed. – A helyzet az, hogy nem vagyok százas. Attól indulok be, ha fel-alá járkálok a hálószobában, birkózódresszben és szopóálarcban.

Carából kitört a nevetés. – Tényleg tudod, hogy mi az a szopóálarc?

– Rendben – tétovázott, és úgy tűnt, mintha nehezére esne feladni a próbálkozást. – Örülök, hogy megismerhettelek, Cara.

– Mondd, neked nem lenne kedved hazajönni velem? – fogalma sem volt, mi ütött belé. Lehet, hogy Ed kedvessége volt az oka.

A hálószobában Cara ezt mondta: – Nem lesz semmi. Tudod, mondtam, hogy nem vagy az esetem, és különben is, túl józan vagyok.

– Rendben – elképesztően lazán vállat vont. – Az is jó, ha csak úgy elvagyunk – amint ez a klisé elhangzott, mindketten felkacagtak. – Az belefér, ha bebújok az ágyadba? Mármint a takaróra fekszem, nem alá. És ha nem érzed túlzásnak, a cipőmet azért levenném.

– Jó, persze. Én is így teszek.

Hanyatt feküdtek, néhány centire egymástól.

– Meg kell hagyni – jegyezte meg Ed –, hogy nagyon frappánsan oldottad meg a helyzetet. Jó ötlet volt a létra, meg az egész. Hogyhogy ilyen könnyen feltalálod magad?

– Talán a munkám miatt. A vendéglátásban dolgozom. A foglalásokat kezelem a Spring Street Hotelben. Minden napra jut valami dráma, amit meg kell oldani – már-már szégyenlősen hozzátette: – Tavaly díjat is nyertem.

– Milyen díjat?

– Hát, nem tudom, hogy nagy szám-e, de a helyzet az, hogy a 101 százalékos teljesítményért kaptam.

– Ilyen van? Mármint a gyakorlatban?

– Az él a köztudatban, hogy egy szállodában az emberek háromkor foglalják el a szobájukat és délben jelentkeznek ki. Azonban sokszor előfordul, hogy mondjuk, éjfélkor jelentkezik be a vendég, vagy éppenséggel délután hatkor megy el. Ha az ember rajta tartja a szemét, hogy ki jön, és ki megy, ugyanazt a szobát huszonnégy óra leforgása alatt akár kétszer is ki lehet adni.

– Ezek szerint túlfoglalások vannak, és állandóan pörög a szálloda?

– Minden a menedzsment hozzáállásán múlik. Sok szálloda csinálja így.

– És mi van, ha a vendégek mindegyike időben érkezik, és előáll a helyzet, hogy nincs szabad szoba?

– Ilyenkor magasabb besorolású szobát ígérünk nekik, álljuk az ebédjüket és megkérjük őket, hogy jöjjenek vissza egy óra múlva.

– És mi van, ha kiakadnak?

– Minden alapjuk megvan rá. Ilyenkor nagyon kedves vagyok velük, vagy – tette hozzá gyorsan – úgy csinálok, mintha az lennék. Attól, hogy jól csinálom, amit csinálok, nem biztos, hogy mindig jól is érzem magam.

– Nehéz lehet, ha elvi okok miatt nem tudod teljesen átadni magad a munkádnak. Kognitív disszonanciát okoz.

– Te jó ég, Ed, ez még csak a jéghegy csúcsa! Különben is, szerintem előbb-utóbb valamelyik számítógépguru ír majd egy programot, ami automatikusan intézi a foglalásokat, és akkor véget ér a pünkösdi királyságom.

– És miért nem szállsz ki?

– Hogy miért tartok egy halom információt fejben, miért rendezkedem, miért igyekszem hatékony megoldásokat találni a leglehetetlenebb helyzetekben is? Azt hiszem, azért, mert mindezt élvezem. És te mivel… Van munkád?

– Botanikus vagyok.

– Amolyan faölelgető?

– Tudós.

– Tényleg? Hűha! – Ed túl komolynak tűnt, és túl normálisnak ahhoz képest, hogy tudós. Persze nem mondhatni, hogy Cara túl sok tudóst ismert volna. – Mi lenne, ha szunyálnánk egyet?

Kínos csend következett. Ruhában feküdtek az ágyon. Ilyenkor mégis minek kellene történnie?

– Bekavartál az esti rutinomba – jegyezte meg Cara. – Irányított meditációt szoktam hallgatni. Annak érdekében, hogy felturbózzam az önértékelésemet.

– Ne fogd vissza magad.

– Lehet, hogy a mait mégis inkább kihagyom.

Újabb kínos csend következett, s ezúttal tovább tartott, mint az előző.

– Egyébként nem vagyok vékonydongájú.

– Tessék? – Cara Ed felé fordult.

– Még az est folyamán közölted velem, hogy vékonydongájú vagyok. De nem az vagyok, hanem egyszerűen karcsú. És emellett meglehetősen izmos is.

Ezt hallván Cara elmosolyodott.

– A munkám miatt orvosi kivizsgáláson kellett részt vennem. Egy géppel csinálták. Az jött ki, hogy a szervezetem egyharmada izom. És egyharmad az bizony sok.

Cara kellemes melegséget érzett a hasában. Annyira édes ez a pasas!

– Levehetem az ingem, hogy megmutassam?

Hirtelen megsűrűsödött és izzani kezdett körülöttük a levegő.

– Hát, jó – nyögte ki végül nagy nehezen Cara. – Rendben. Vedd le!

Reggel meglepetten állapította meg: – Nahát, te még itt vagy!

Furcsa mód még jóképűbbnek tűnt a pasas, mint előző este. Ez a szokásos tapasztalatainak merőben ellentmondott. Kócos haj, füstös-szürke szem, hihetetlenül szexis száj. Mindezt előző nap nem vette észre, mert annyira elvakította a pasiból áradó kedvesség.

– Nem tartottam kizártnak, hogy függönynyűvő vagy – jegyezte meg Cara. – A barátnőimmel így nevezzük azokat a srácokat, akik az éjszaka közepén elosonnak, zsebükben az alsógatyájukkal, és mintegy kegyelemdöfésként a függönybe törlik a bránerüket. Általában ilyen fazonokkal szokott összehozni a sors.

– Lenne ellene kifogásod, ha most megtenném?

Vicces volt, és Cara hirtelen úgy érezte, nem akarja megint a régi lemezt: beleszeret valakibe, reménykedni kezd, mígnem végül keserűen csalódik és szomorkodik egy ideig, hogy azután kezdődjön elölről az egész.

– Mi van? – Ed Cara arcát fürkészte.

– Tudod, mi az én formám… Mindig gázos pasik mellett kötök ki. És azt hiszem, elegem volt. Úgyhogy kérlek, tégy meg nekem egy szívességet! Tegyél végre valami jót a nyamvadt életedben, és hagyj engem békén.

– Én a rendes fiúk csapatában játszom. Te mondtad! Emlékszel? Kedves Ednek neveztél.

– Nekem nem jönnek be a rendes fiúk. Te nagyon tetszel. Úgyhogy kérlek, tiplizz le!