Papír karkötő

Rachael English

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Rachael English: The Paper Bracelet

Copyright © 2020 by Rachael English
All rights reserved.

Borítóterv © Headline Publishing Group
Borítókép © Plainpicture/Mohamad Itani and Shutterstock.com

Hungarian translation © Abrudán Katalin, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6414 47 2

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Tegyi Tímea
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Takács Andrea
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Eamonnak

1. fejezet

Akkor; Patricia

Úgy lopakodtak a sötétben, mint az állatok. Mindössze a bejárati ajtó fölötti világítónyíláson keresztül szűrődött be némi fény. Az apja szerint így biztonságosabb. Sosem lehet tudni, ki téblábol odakinn. Az apja óvatosan résnyire nyitotta az ajtót, és jobbra is, balra is kilesett. Az égboltot csillagok pöttyözték, az utca fölött hajóhinta formájú hold lebegett. Áprilishoz képest egész hideg idő járta.

– Remélem, nem történt baleset – mondta az apa.

– Nemsokára itt lesz – válaszolta a lány anyja. – Tíz órát mondott. És még csak öt perccel múlt tíz. Az anyja erre megfordult, hosszúkás arcára barázdákat vont az ingerültség. – Húzódj hátrébb, Patricia! Nehogy valaki meglásson.

Tessék, máris az új nevét használták, azt a nevet, amelyen Carrigbrackben szólítják majd. Állították, hogy mindezt csak az ő érdekében teszik. Így könnyebben elvonulhat. És e pillanatban létfontosságú a nyugodt elvonultság. Egyetlen véletlenül elejtett szó, és egy fiatal nő élete helyrehozhatatlanul és örökre tönkremehet. Talán sosem talál tisztességes férjet, nem remélhet rendes családi életet. A közvélemény ítélete mindenhová követné, és egyetlen rendes ember sem vállalná a saját hírneve rontását azzal, hogy szóba hozzák vele.

A lány gyanította, hogy a név megváltoztatása megkönnyítette a szülei helyzetét. Nem a lányuk hozott szégyent magára, hanem Patricia. Az ő lányuk kötelességtudó volt. A templomi kórusban énekelt, és minden vizsgát letett. Betartotta a szabályokat. Ez a Patricia viszont egy magát bajba sodró szélhámos.

A titkolózás ezzel még nem ért véget. Szereztek egy parókát: műanyag- és cigarettafüst-szagú, hosszú, fekete hajloboncot, és ráparancsoltak, hogy vegye fel.

– Arra az esetre, ha valaki meglátna Cusack atya kocsijában – magyarázta az anyja. – Nem szeretnénk, hogy az emberek kérdezősködni kezdjenek.

– Előbb vagy utóbb úgyis érdeklődni fog valaki utánam. Akkor mit csináltok?

– Azt mondjuk neki, hogy Angliában vagy.

– És a munkatársaimmal mi lesz?

– Nekik is ugyanezt mondjuk.

A lány egy ideig tagadta az igazságot. Nem szólt, mert saját magának sem volt képes bevallani a dolgot. Aztán meg alkudozni próbált Istennel, a világegyetemmel, vagy nevezzük bárminek, ami segíthetett volna. Tedd, hogy elmenjen, és megjavulok. Ígérem, hogy megjavulok. Amikor végül bevallotta, minden felpörgött. A rázáporozó kérdések, a szülei között cikázó pillantások, az anyja sírása, az apja visszafogott dühe – mind összemosódott. Megbánta, hogy nem szökött el. Fontolgatta, hogy buszra ül, aztán hajóra száll, és Londonba megy, de nem ismert ott senkit, és az a néhány megspórolt fontja nem tartott volna sokáig.

– Mit rontottunk el? – kérdezte az anyja.

– Mi semmit – mondta erre az apja. – Vannak lányok, akiket úgy nevelnek, hogy a végén csavargó lesz belőlük és többre nem viszik, de a mi családunkban ez sosem volt szokás. A gyarlóságát egyedül magának köszönheti.

Noha a szülei sosem voltak híresek arról, hogy látványosan kimutatták volna a szeretetüket, Patricia mindig is feltételezte, hogy szeretik. Ez a mindig csillogóra suvickolt cipőben, az új iskolaköpenyben, az asztalon rá váró meleg vacsorában és a tengerparti kirándulásokban mutatkozott meg. Sok szülőhöz képest az övéi kíméletesen bántak a fakanállal. Néha ugyan felemlegették, hogy micsoda áldozatokat hoztak érte. Más lányokat arra kényszerítettek, hogy tizenöt évesen hagyják ott az iskolát, és maguk keressék meg a kenyerüket. De neki megengedték, hogy letegye az érettségit. Arról is beszéltek, hogy a lányok bizony állandó aggodalmat jelentenek. Eszébe jutott néhány elkapott beszélgetésfoszlány, amikor az anyja azt mondta az egyik szomszédnak: „Az ember mindig nyugtalankodik, ha lánya van. Jobban jársz a fiúkkal. A fiúkkal sokkal egyszerűbb.”

Néhány óra múlva az apja dühe alábbhagyott. Elment, majd harminc perccel később a plébánossal tért vissza. Cusack atya ősz hajából bonyolult kreációt fésült a feje búbjára, de a haja akkor sem volt elég sűrű ahhoz, hogy elfedje rózsaszín fejbőrét. Arcát a kiszáradt sárban húzódó, mély repedésekhez hasonlatos ráncok barázdálták. A lány szülei bevezették a tisztaszobába, ahol az atya leült a barna kanapéra, és rágyújtott egy cigarettára. Mélyen leszívta a füstöt, majd hosszú füstgomolyagot eresztett a levegőbe. Eltekintve a gyors megrovástól azért, hogy szégyent hozott egy köztiszteletben álló családra, a pap nem mutatott haragot iránta. Úgy viselkedett, mint az az ember, aki jól begyakorolt szertartást végez. Patricia az atya mögötti falra, a hámló zöld és narancssárga tapétacsíkra összpontosított. Kint az utcán néhány kislány ugrókötelezett. Közben szeleburdin kántálták: „Hamupipőke aranyba’, bársonyba’ szaladt csókolózni a bálba.”

– Mondd csak, hány éves is vagy? – kérdezte Cusack atya. – Tizenkilenc, ugye?

– Húsz, atyám.

– És mit gondolsz, hányadik hónapban vagy?

– A negyedikben – válaszolta erősebb hangon, mint amilyennek valójában érezte magát. – Lehet, hogy az ötödikben.

– Akkor a baba augusztusra várható. És arra nincs semmi esély, hogy az apja hajlandó lenne elvenni, ugye?

– Szent ég, dehogy! Arról szó sem lehet.

– Csönd legyen! – szólt rá az anyja. – Nem vagy abban a helyzetben, hogy megengedd magadnak ezt a hangot.

– Én csak az igazat mondom.

– Rendben – vette vissza a szót a pap. – Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha kimennél a konyhába, és csinálnál nekünk egy teát.

De a lány az előszobában megállva hallgatózott. A szülei szavait könnyen ki tudta venni. Mike-ról meséltek az atyának. A pap azonban halkan beszélt, és a lány csak foszlányokat kapott el a mondókájából.

„Megbízható intézmény” – hallotta, aztán valamit, hogy „elkülöníteni a jót a rossztól”, majd: „meglepően gyakori”, és: „holnap”.

Odakint a kislányok új mondókába kezdtek. „Szavazz, szavazz, szavazz de Valerára” – kántálták. „Itt áll Annie az ajtóba-a-an.”

Később Patricia édesanyja elkísérte Cusack atyát a plébániára. Ott volt telefon. Az asszony felhívta a carrigbracki otthont, és beszélt egy nővel, bizonyos Agnes nővérrel. Aztán visszajött az utasításokkal.

– Egy kis bőrönd – mondta. – Két hálóing, egy mosdókesztyű, egy fogkefe. Fehérnemű, praktikus cipő. Semmi cicoma, könyv vagy smink. A lányok egyenruhát viselnek ott, így több ruhára nincs szükség. – Nem mintha a saját ruháid még sokáig jók lennének rád – tette hozzá az anyja.

Huszonnégy órával később ott álltak a szürkés fényben, és úgy tettek, mintha mindennek meglenne a maga értelme. A légkör kimondottan mérgezően hatott, minden haragjuk és csalódásuk ott lappangott a levegőben.

Patricia a homlokára szorította az ujjait.

– És mi a helyzet akkor, ha úgy döntök, hogy meg akarom tartani a babát?

A kérdés újabb dühkitörést váltott ki az apjából.

– Szépen kérlek, ne mondj semmit! Nincs szükségünk erre az ostoba beszédre – sziszegte.

– De hallottam már olyan lányokról, akik ragaszkodtak a gyerekükhöz, és megtartották. Állítólag Dublinban ez lehetséges. Itt meg senkinek sem kell tudnia róla.

– Ne foglalkozz te azzal, hogy mit csinálnak Dublinban. Ami rossz, az rossz. Meg akarod ölni az anyádat? Erre megy ki a dolog?

Ezer választ adhatott volna, de úgy tűnt, semmi értelme nem lenne. Olyan kimerült volt, mint akit kiütöttek, és padlóra került. A szeme körül tompa fájdalom feszült, a mellkasára meg mintha nagy súly nehezedett volna. Aggódott amiatt is, hogy ha vitatkozni kezdenek, megint elsírja magát. Az hiba lenne.

Hamarosan meghallották az öreg Hillman Minx pöfögését. Az apja épp csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy meggyőződhessen, valóban a pap érkezett meg.

Aztán a lánya felé biccentett.

– Jobb, ha nem várakoztatod meg a papot.

A lány egy pillanatig várt, azon tűnődött, vajon megcsókolják, vagy legalább megölelik-e. Reménykedett valami kis jelben, legyen az bármilyen csekély, hogy megbocsátanak neki. Egyik szülő sem mozdult, ő meg végül felvette a bőröndjét.

– Hát akkor megyek – mondta.

Az anyja elfordult.

– Ha Isten is úgy akarja, majd még találkozunk az év folyamán – mondta.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

Köszönetnyilvánítás

A szerző jegyzete

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License