Jon Fosse

A másik név

– részlet –

A. Dobos Éva fordítása

KALLIGRAM

A fordítás Jon Fosse Det andre namnet. Septologien I.
(Det Norske Samlaget, Oslo, 2019) című műve alapján készült.

This translation has been published
with the financial support of NORLA

A kötet megjelenését a NORLA támogatta.

Originally published under the title
Det andre namnet
Copyright © 2019 by Det Norske Samlaget
Hungarian translation © A. Dobos Éva, 2019

ISBN 978 963 468 432 9

„…és adok annak fehér kövecskét, és a kövecskén új írott nevet, a melyet senki nem tud, csak az, a ki kapja.”

Jelenések könyve

Dona nobis pacem.

Agnus Dei

Annának

És látom magam, ahogy a kép előtt állok és nézem a két vonalat, a lilát és a barnát, középen keresztezik egymást egy fekvő képen, látom, hogy a két vonalat lassú ecsetvonással, sűrű olajfestékkel vittem fel, és lefolyt a festék, és ahol a barna és a lila vonal keresztezi egymást, gyönyörűen keveredik és folyik lefelé a két szín és arra gondolok, hogy ez nem is kép, ugyanakkor pontosan olyan, amilyennek lennie kell, készen van, befejeztem, gondolom, el kell innen tenni, ne álljon a festőállványon, látni sem akarom, ma hétfő van, és arra gondolok, hogy a képet elrakom a befejezetlen festményeim közé, amelyeken dolgozom, de még nem készültek el, ott sorakoznak vakrámákban a konyhaajtó és a folyosó ajtaja között, az akasztón lógó barna bőr válltáska alatt, a bőrtáskában hordom a rajzlaptömböt és a ceruzát, a konyhaajtó melletti falhoz támasztott képeket figyelem, készen vannak, elkészült már vagy tíz nagyobb festmény, és négy-öt kisebb, körülbelül ennyi, összesen tizennégy kép, egymás mellett állnak a konyhaajtó mellett, nemsokára kiállításom nyílik, azt mondják, a képeim javarészt négyzet alakúak, de néha hosszúkás, keskeny képeket is festek, és a két egymásba futó vonalat ábrázoló kép hosszúkás, de azt a képet nem állítom ki, mert végül is nem tetszik, lehet, hogy nem is festmény, hanem csak két vonal, vagy talán nem akarom eladni, inkább megtartanám? mert némelyik képet nem akarom eladni, inkább megtartom, és ez a kép olyan, vagy talán nem tetszik? nem kizárt persze, hogy egy félresikerült mázolmány, és jobb, ha nem adom ki a kezemből? fogalmam sincs, miért ragaszkodom ahhoz a néhány képhez, miért őrzöm őket a padláson, felviszem ezt is a többihez, nem dobom ki, egyébként pedig lehet, hogy Åsleik is szeretné, jó lenne a Huginak karácsonyra? mert Åsleiknek minden évben adventkor adok egy képet, a Hugi kapja meg karácsonyra, én pedig húst és halat és fát és egyebeket kapok tőle, és azt se felejtsük el, hogy télen ő takarítja el a havat a kocsibeállóról, mondja, azt is ő csinálja, és amikor megemlítem, mennyiért adtak el egy ilyen festményt Bjørgvinben, Åsleik értetlenül rázza a fejét, nem érti, hogy tud valaki ennyit fizetni egy képért, aki ilyesmire költi a pénzét, vagyonos ember lehet, mondja Åsleik, megértem, hogy soknak találja, mondom, én is sokallom, és ha így van, feleli Åsleik, akkor végül is jó üzletet csinál, és a Hugi minden évben drága ajándékot kap tőle, igen, hogyne, mondom, és hallgatunk egy sort, és hébe-hóba a kezébe nyomok egy pár bankót a bárányhúsért és a füstölt sonkáért és a szárított halért és a fáért, mondom, és amiért eltakarítja a havat, vagy kap egy táskányi élelmiszert a bjørgvini vásárlás után, mondom, mire ő dünnyögve feleli, hogy igen, így van, ami igaz, az igaz, de nem kellett volna szólnom, mert Åsleik nem akar pénzt elfogadni, meg mást sem, de ha nekem tele a zsebem, van miből adni, ő pedig szinte nincstelen, igen, gyorsan, titokban a zsebébe csúsztatok néhány bankót, úgy teszünk, mintha egyikünk sem venné észre, és akkor is, amikor Bjørgvinbe megyek vásárolni, Åsleiknek mindig veszek valamit, mert ha én keveset keresek, akkor ő hozzám képest nem keres semmit, gondolom, és vetek egy pillantást a befejezett képekre, egymás mellett állnak a falhoz támasztva a saját készítésű vakrámákban, minden képnek adtam címet, fekete sűrű olajfestékkel pingáltam a vakráma tetejére, a legszélső kép címe Hullámverés valahol, nekem fontosak a címek, a cím része a képnek, mindig fekete olajfestékkel pingálom a keret tetejére, a vakrámákat én magam eszkábálom, és ez így lesz amíg csak festeni fogok, gondolom, és átvillan az agyamon, hogy talán sok lesz ennyi kép egy kiállításra, de elviszem mindet a Beyer Galériába, és ha Beyer úgy látja jónak, betesz néhány vásznat a galéria raktárába, a Bankba, ahogy ő maga nevezi a letétbe tett képekkel teli helyiséget, ez jár a fejemben, aztán ismét a két egymásba futó vonalat ábrázoló képre pillantok, mindkét vonal vastagon felvitt festék, pasztózusnak mondják, és az olajfesték kissé megszállt, és a két vonal keresztezésénél egy különleges szín keletkezett, egy gyönyörű nevesincs szín, így van ez gyakran, a számtalan létező szín közül nem lehet mindnek neve, gondolom, és kicsit arrébb lépek és figyelem a képet és lekapcsolom a villanyt és sötétben nézem a képet, mert kint sötét van, ebben az évszakban sötét van, vagy félhomály, éjjel-nappal, gondolom, és a szemem fokozatosan hozzászokik a félhomályhoz, nézem a vonalakat, ahogy keresztezik egymást, és meglátom a képből áradó fényt, igen, a láthatatlan fényt, és akkor, akkor mégiscsak jó festmény, talán, gondolom, és nem bírom tovább bámulni, mégsem mozdulok, csak bámulom tovább a képet, a pillantásom az ablaknál álló kerek asztalra esik, a kerek asztal mellett két szék, a bal oldalin én ültem és ülök most is, a jobb oldalin Ales szokott ülni, amíg élt, túl fiatalon halt meg, nem akarok rá gondolni, és a Alida húgom is elment, fiatalon, őrá sem akarok gondolni, és látom magamat a széken ülve, tekintetem a megszokott pontra szegezem, a Sygenfjord a célpontom, a ház alatt magasodó fenyőfa csúcsa a kétszárnyas ablak közepén, a jobb szárny közepén, mert az ablak két szárnyra van osztva, és mindkét szárnyat ki lehet nyitni, és mindkét szárny hármas elosztású, és a jobb szárny közepén kell lennie a fenyő csúcsának és nézem a fenyőt és a figyelőpontomból, pontosan a fenyő csúcsánál sötét hullámok látszanak, és látom magamat a hullámverte parton és látom ahogy elindulok a Beyer Galéria előtt parkoló kocsim felé, a hosszú fekete kabátomat viselem, vállamon a barna bőrtáska, a Kaffistova étkezőben voltam éppen, de ma nem volt étvágyam, és akárcsak máskor, most sem rendeltem rendes vacsorát, csak egy hamburgert hagymával, és lassan esteledik és Bjørgvinben bevásároltam mindent amit akartam, ideje hazamenni Dylgjába, végül is hosszú út áll előttem, gondolom, és beülök a kocsiba és a barna válltáskát az utasülésre dobom és beindítom a kocsit és elindulok Bjørgvinből azon az úton, ahol valaha Beyer tanított vezetni, igen, egyszer Beyer mutatta meg a Bjørgvinből kifele vezető utat, és a Bjørgvinbe vezető utat, megtanított a Beyer Galériához hajtani kocsival, aztán vissza, ellenkező irányba, ez jár a fejemben, és elhagyom Bjørgvint és a kocsi zötyögése jóleső bódulatba ringat és mindjárt elhagyom Asle házát, itt Skutevikában, a tenger partján, a háza előtt egy kis kikötő, gondolom, és látom Aslét a kanapén heverni, remeg az egész teste és arra gondol, hogy mikor lesz már vége ennek a remegésnek? tegnap este csak a kanapéra dőlt le, mert nem bírt felállni és levetkőzni és befeküdni az ágyába, és még a kutyát, Brage kutyát se vitte ki levegőzni, jó lenne rátölteni, szétcsapatni a szeszt, gondolja Asle, ha nem lenne ez a remegés, mert az egész teste remeg, nemcsak a keze, gondolja Asle, megpróbál felállni és kimenni a konyhába és inni egy gyógyfelest, attól majd elmúlik a remegés, mert tegnap este ruhástul aludt el, ledőlt a kanapéra és ott aludta ki a részegséget, gondolja Asle és remegve fekszik és bámul maga elé, gondolja Asle, és minden, minden milyen is? egy üresség? egy semmi? két végpont közötti űr, igen, talán, talán két végpont közötti űr, gondolja Asle, felhajt egy felest, attól majd megszűnik a remegés, gondolja Asle, és azután, azután begyalogol a tengerbe, gondolja Asle, ez az egyetlen kívánsága, ez az egyetlen vágya, eltűnni, ahogy Alida húga tűnt el még gyerekkorában, holtan találták az ágyában, vagy ahogy a szomszéd fiú tűnt el, Bård, az apja hajójáról esett a tengerbe, nem tudott úszni és nem tudott sem visszakapaszkodni a hajóra, sem kiúszni a partra, gondolja Asle és az jár a fejében, hogy most feltápászkodik és kimegy a konyhába és tölt magának egy jó pohár szeszt és attól majd elmúlik a remegés és aztán körbejárja a házat és lekapcsolja a lámpákat, körbejárja az egész házat és megnézi, hogy minden rendben van-e, aztán kilép a házból, bezárja maga mögött az ajtót és lemegy a tengerhez és elindul a vízben és csak megy megy befelé, gondolja Asle, ez az egyetlen gondolat kering a fejében újra és újra, csak erre tud gondolni, begyalogol a vízbe, gondolja Asle, és eltűnik a tengerben, elnyelik a hullámok, és egyre csak ez jár az eszében, nem bír tőle szabadulni, újra és újra felötlik benne ez a gondolat, beléköltözött, minden más üres, távoli tér, de semmi sem üres, mégis annak tűnik itt a sötétben és hiába próbál másra gondolni, képtelen, nincs hozzá ereje, ahhoz sincs ereje, hogy felemelje a karját, mázsás súly húzza, és remegni kezd, holott meg sem mozdult, mégis remeg az egész teste, de miért nem bír felállni? felemelni a karját? és miért jár szüntelenül a fejében, hogy begyalogol a tengerbe? iszik valamit, hogy elmúljon a remegés, aztán lekapcsolja a villanyt, talán rendet rak a házban, mert mindennek a helyén kell lennie mielőtt elindul, gondolja Asle és eszébe jut, hogy talán írnia kéne pár sort Öcsinek, felnőtt férfi lett, érett férfi, ő az aki Oslóban él, vagy inkább fel kellene hívni, de sem ő, sem Öcsi nem szeretnek telefonálni, gondolja Asle, vagy inkább Livnek kéne levelet írni? éveken át Liv volt a felesége, de már olyan régen elváltak, hogy nincs közöttük harag, mert mégsem tűnhet el úgy, hogy senkitől ne vegyen búcsút, ez igazán furcsa lenne, de a második feleségére, Sivre, gondolni sem bír, Siv összepakolta Öcsit és a Kislányt és elköltözött, egyszer csak eltűnt, Aslénak eszébe sem jutott, hogy elváljanak, mikor Siv bejelentette, hogy elege volt, összepakolta Öcsit és a Kislányt és elköltözött, már talált maguknak lakást, mondta, és Asle értetlenül bámult, és egy ideig minden második hétvégén jött Öcsi és a Kislány, de aztán Siv talált magának valakit és elköltözött valahová Trøndelag megyébe, az új férfihoz, akit talált magának, vitte a gyerekeket és Asle egyedül maradt, és Siv egy levélben felsorolta, miket kell ezentúl fizetnie, és Asle szó nélkül fizetett, legalábbis amikor volt pénze, gondolja, és vajon miért is jutott most mindez eszébe? hiszen ez mind elmúlt, és minden el van rendezve, minden készen áll, a festőeszközök az asztalon a helyükre rakva, a képek felstószolva, a vakráma kifelé fordítva, az ecsetek megtisztítva nagyság szerint sorakoznak, a terpentin alaposan levitte róluk a festéket, a festéktubusok is egymás mellett állnak, a teli tubusok kezdik a sort, és az üresek zárják, mindegyikre rendesen rácsavarva a teteje, a festőállvány üresen áll, minden elpakolva, minden szép rendben van és Asle remegve fekszik az ágyon és nem gondol semmire, csak remeg, aztán ismét eszébe jut, hogy feláll és elindul és bezárja maga mögött az ajtót és lemegy a tengerhez és begyalogol a vízbe, a tengerbe, és addig megy amíg majd összecsapnak fölötte a hullámok és eltűnik a habok között, újra és újra végiggondolja, egyébként csak a semmi, a teljes sötétség, amely néha hirtelen átfut előtte, mintha ez hozná a fényt, igen, ekkor valami boldogságfélét érez és arra gondol, hogy valahol van egy üres semmi, egy üres fény, bárcsak ez lenne a mindenség, az üres fény, bárcsak létezne egy ilyen hely, üresen, fényben, a semmiben, gondolja Asle, és amíg erre a helyre gondol, amely természetesen nem létezik sehol, gondolja, és álomszerű lebegésbe szenderül, ami nem lebegés, hanem a teste mozdulatai a mozdulatlanságban, a remegése, és bár megállás nélkül remeg, mégis minden súlyos, és valahol az ólomsúlyú testében könnyű fény villan, akár egy megvilágosodás, gondolja Asle, és előttem van, ahogy a nappaliban fekszik, vagy a műteremben, vagy minek is nevezzem, Asle egy ablak mellé állított kanapén fekszik és a kanapéról látszik a tenger és a dohányzóasztalon néhány ottfelejtett rajztömb és ceruza, minden gondosan egymás mellé rakva, ez Asle szobája, csak ennyi, gondolom, és Asle szobájában minden a helyén van és az egyik fal mellé méretes vászon támasztva, háttal a szobának, a kép a fal felé fordítva és látom, hogy Asle a kép tetejére fekete festékkel felírta, Fénylő sötétség, ez lehet a kép címe, gondolom és az egyik sarokban egy tekercs vászon áll, a másik sarokban hosszú lécek a rámák készítéséhez, és Asle a kanapén fekszik és egész testében remeg és az jár a fejében, hogy jó lenne rátölteni egy kis szeszt, hogy múlna el a reszketés és felül a kanapén és arra gondol, hogy legalább rá kellene gyújtania, de a remegéstől még egy cigarettát sem bír sodorni, így kihúz egy szálat az asztalon heverő pakliból és a szájába veszi és a nadrágzsebéből gyufát vesz elő és meggyújtja és valahogy sikerül meggyújtania a cigarettát és jókat szív belőle és arra gondol, hogy nem veszi ki a szájából, nem bánja, ha a hamu a padlóra hullik, de most már rá kellene tölteni egy pohárral, gondolja Asle és a remegés csak nem szűnik és a gyufát sikerül visszadugni a nadrágzsebbe és az asztalon álló hamutartó fölé hajol és beleköpi a cigarettavéget, én közben észak felé tartok és eszembe jut, hogy meg kellene állnom és benézni Asléhoz, nem elhúzni a háza előtt Skutevikában, de ha valóban a tengernek akar menni, nem állíthatom meg, nem állíthatom meg, ha a tengerbe akarja magát ölni, tegye meg, ha ezt akarja, gondolom, és tovább hajtok észak felé és előttem van, amint nézem a képet, a két egymásba futó vonalat, és amint kimegyek a konyhába a régi házamban, mert a ház is régi és a konyha is, és minden a helyén áll, a konyhapult és a konyhaasztal letörölve, látom, minden a helyén, tisztán, rendben, és látom magam, ahogy belépek a fürdőszobába, felkapcsolom a villanyt, ott is minden a helyén, a mosdókagyló tiszta, a vécé lemosva és a tükör elé állok és szemügyre veszem a ritkuló, ősz hajamat, aztán a borostás arcomat, ujjaimmal végigszántom a hajamat és leveszem a fekete hajgumit, amely a tarkómon összefogja a hajamat és a vékony, ősz szálak szétterülnek a vállamon, némelyik előrecsúszik, ujjaimmal megigazítom a hajamat, a fülem mögé simítom és a fekete hajgumival összefogom a tarkómon aztán kilépek a folyosóra, ott lóg a fekete kabátom, vajon hány éve is viselem, gondolom, nem mondhatja rám senki, hogy fölöslegesen vásárolok új ruhát, és az egyik akasztón sálak tömkelege, milyen sok sálam van, gondolom, mert Alestől karácsonyra és születésnapra gyakran sálat kaptam, hiszen ezt kértem tőle, Ales megkérdezte, mit szeretnék és általában azt feleltem, hogy egy sálat és meg is kaptam, gondolom, és átmegyek a nappaliba, vagy a műterembe, vagy minek is nevezzem, leginkább ez is, az is, én inkább nappalinak mondom és látom a barna válltáskát a kampón az egymásra rakott képek fölött, amiket félretettem, mert nem túl jók, a szobaajtó és a folyosóra vezető ajtó között állnak egy rakáson, és mindig, mikor kilépek a lakásból, vállamra veszem a barna táskát, abban hordom a rajztömböt és a ceruzát, gondolom, és a táska most a helyén, az anyósülésen utazik mellettem, észak felé tartok és alig várom már, hogy Dylgjába érjek a régi jó házamba, már látom, ahogy megállok az ablaknál a kerek asztal előtt, az asztalnál két üres szék, az egyik szék karján egy fekete bársonykabát, amelyik most van rajtam, én a pad mellett álló széken szoktam ülni, velem szemben Ales, az volt az ő széke, gondolom, és ismét a a két egymásba futó vonalat ábrázoló kép előtt látom magam, nem szeretem a látványát, mégis nézem kell, gondolom, és tovább hajtok észak felé a sötétben és Asle a kanapén ülve bámul valamit, de nem lát semmit, remeg, vacog, folyamatosan remeg és vacog, pontosan olyan ruha van rajta, mint rajtam, fekete nadrág és pulóver, és a dohányzóasztalnál álló székre pontosan ugyanolyan fekete bársonykabát van terítve, amilyen rajtam van és kerek asztalnál álló széken szokott lógni, Asle ősz haja is fekete hajgumiba fogva tapad a tarkójához, az arcát ősz borosta fedi, az én arcom is ősz borostás, nagyjából hetente egyszer vágom le, gondolom, és Asle a kanapén ülve remeg egész testében, egyik kezét maga elé emeli, kissé oldalra, remeg a keze és arra gondol, hogy valami oknál fogva mintha könnyebb lenne és eszébe jut, hogy ennie kéne egy kicsit, de iszonyúan remeg, először fel kellene tápászkodni és inni valamit, gondolja és tovább bámul a levegőbe és én arra gondolok, hogy nem hagyhatom magára Aslét, Skutevikában nem kellett volna csak úgy elhajtani a háza előtt, mert néha-néha felnézek hozzá, és most szüksége van rám, gondolom, de már elhagytam a panelházat, ahol Asle lakik, nem kellett volna, és talán vissza kéne fordulnom? de iszonyúan fáradt vagyok, gondolom, tovább folytatom az utat észak felé, és jobb oldalt feltűnik egy régi, barna ház, kissé már romos, foghíjas a cseréptető, egyszer ebben a házban éltem Alesszel, gondolom, és mintha nagyon régen lett volna, egy másik életben, gondolom és elhajtok a ház előtt és mikor már mentem egy jó darabot, meglátok egy lehajtót, lemegyek az útról, megállok, nem mozdulok, ülök a kocsiban, nem gondolkozom, nem csinálok semmit, csak arra gondolok, hogy mi a csodának kellett megállnom ennél a lehajtónál? eddig soha nem álltam itt meg, holott számtalanszor elmentem mellette, indulnom kéne haza, be kellett volna néznem Asléhoz, de most már késő, gondolom és nem mozdulok, átfut az agyamon, hogy talán mondanom kellene egy imát és a magukat keresztényeknek nevező emberekre gondolok akik azt tartják, vagy legalábbis azt tartották, hogy a megváltáshoz vezető út a gyermek megkeresztelése, ugyanakkor Istent mindenhatónak tartják, és ha így van, akkor miért van szükség keresztelésre? nem tehet Isten kedve szerint? mert ha mindenható, akkor az ő akaratából keresztelnek meg egyeseket, másokat pedig nem, a balga hit, hogy keresztség nélkül nincs megváltás, hihetetlenül együgyű, gondolom és ettől a gondolattól kissé jobb kedvre derülök, felvidít, hogy némely keresztény hívő balgaságból a keresztelőt tartja a megváltás feltételének, bármi legyen is az, annyira ostoba elképzelés, végtelenül ostoba, még csak nem is nevetséges, mert ezen a hihetetlen balgaságon nincs mit nevetni, a magukat hívőknek nevezők ostobaságán sincs mit nevetni, sokan ostobák közülük, de nem mind, természetesen, és arra jövök rá, hogy ezek nem sokra tartják Istent, és Jézusra gondolok, és arra, hogy mennyire szerette a gyermekeket, mert a gyermekek Isten országa, Isten országához tartoznak, micsoda igaz és gyönyörű gondolat, és miért csak a keresztelés által lennének azzá? ők, akik Isten országához tartoznak? a keresztelő, a gyermekek megkeresztelése végül is rendben van, de az embereknek szól, nem Istennek, mert az embereknek fontos vagy fontos lehet, vagy leginkább az egyháznak, de Isten számára nem fontos, mert ők, a gyermekek, már maga Isten országa, és legyünk mi olyanok, mint a kisgyermekek, hogy Isten országába jussunk, ahogy meg van írva, gondolom, de elég, itt kell abbahagynom, mert nekem is csupa ostobaság jár a fejemben, és közben mások ostobaságán elmélkedek, holott a saját gondolataimat sem tudom rendezni, nincs közöttük összefüggés, mert világos, hogy nemcsak keresztvízzel lehet keresztelni, hanem az embert önmagában is, a lélek által, amely benne lakozik és amely születése pillanatában költözött belé, gondolom, és a legtöbb ember, az élők is, és azok is, akik már elmentek, önmagában kereszteltetett meg, nem templomban, keresztvíz alatt, nem pap keze által, hanem a benne lakozó lélektől, és talán az embertársaikkal való kapcsolattól, mert a kapcsolatnak értelme van, mint ahogyan a nyelvnek is, gondolom, és vannak, akiket gyerekkorukban vagy felnőttkorukban megkereszteltek, igen, és van akit a víz, a szenteltvíz tisztított meg, gondolom, ami önmagában véve jó dolog, de nem több ennél, és egy keresztelő, minden egyes keresztelő, gondolom, mindenkié, mert az emberek, minden ember együvé tartozik, az élők, a holtak, a még meg nem születettek, és az egyik ember tettei nem választhatók el egy másik ember tetteitől, gondolom, ahogyan Krisztus élt, meghalt és feltámadt és eggyé vált Istennel, ő is és minden ember, és mivel az emberek Krisztusban élnek, akár akarják, akár nem, Jézus Krisztus által Istenhez kötődnek, az Ember Fia által, akár tudják, akár nem, így van, akár hisznek benne, akár nem, mert az az igazság, gondolom, hogy a kereszténység is tud valamit, és magam is áttértem a katolikus hitre, amit soha nem tettem volna, ha nincs Ales, mert az, amit a keresztelésről gondolok, ellenkezik a katolikus egyház tanításával, de soha nem bántam meg, hogy áttértem, gondolom, mert a katolikus hit sokat adott és hívő embernek tartom magam, kicsit úgy vagyok hívő, mint kommunista vagy legalább szocialista, és minden áldott nap rózsafüzért imádkozom, a magam módján, napjában többször is, és amilyen gyakran tehetem, elmegyek misére, mert a misében is van igazság, ahogy a keresztelésben is, a keresztelés az igazság része, a keresztelés is elvezethet Istenhez, gondolom, az általam elképzelt Istenhez, mint ahogy a másképp gondolkodás és egy más hit is elvezethet hozzá, minden, ami komolyan Isten felé fordul, nevezhetik Istennek, vagy ha valaki olyan bölcs, vagy restelli, vagy az ismeretlen isteneket nem akarja így nevezni, akkor is minden Istenhez vezet, ezért minden vallás egy és ugyanaz, gondolom, és így a művészet és a vallás is ugyanaz, azért is mert a Biblia és a liturgia fikció és költészet és kép, irodalom és színház és szobrászat, ezekben van a Biblia igazsága, mert természetesen a művészetnek is van igazsága, gondolom, de elég volt, mire jó ez a mélázás, a zavaros gondolatok, gondolom, tovább kellene mennem észak felé, haza Dylgjába, a régi jó házamba, nem pedig itt fagyoskodni a kocsiban, el kell indítanom a motort és nekivágni az útnak Dylgjába, mert hiszen szeretek vezetni, a vezetés megnyugtat, mintha az ébrenlét és az álom küszöbén lebegnék, szinte valamiféle boldogsággal tölt el, boldog vagyok, hogy ismét hazamegyek Dylgjába, a régi házamba, gondolom, holott mindig üres házba megyek haza, amióta Ales meghalt, nem, ez mégsem igaz, mert bár Ales régóta halott, ott él a házban még mindig, gondolom és eszembe jut, hogy kellene egy kutya, mert mindig szerettem a kutyákat, a macskákat is, de inkább kutyát szeretnék, a kutyával könnyebb megbarátkozni, gondolom és gyakran megfordult a fejemben, de soha nem került rá sor, hogy kutyát vegyek, nem tudom miért, talán mert mégis egyedül akarok lenni Alesszel? Ales halott, mégsem ment el, gondolom, vagy talán mégis rá kéne magam szánni és venni egy kutyát? gondolom, de Aslének van kutyája, mindig is volt, gondolom és eszembe jut, hogy nem kellett volna csak úgy elhajtanom Asle háza előtt, ebben az állapotában nem lehet egyedül, amennyire maga alatt van, nyomasztja a saját köve, egy remegő kő, amely fokozatosan a föld alá temeti, gondolom, meg kell fordulni, visszamenni Bjørgvinbe, gondolom, felmenni Asléhoz, gondolom, segíteni megszabadítani önmagától, gondolom és látom Aslét, a kanapé szélén kuporog és megállás nélkül remeg, vissza kellett volna mennem, szüksége van rám, de fáradt vagyok és haza szeretnék érni, és folytatom az utat északnak, haza akarok érni, mert Bjørgvinben a Művészboltban megvettem a vásznakat és a Fakereskedésben a keretléceket, és rengeteg ennivalót is vásároltam, és most egyenesen haza akarok menni Dylgjába, gondolom, és igazság szerint Bjørgvinben akartam maradni az esti misére a Sankt Paul templomban, de ehhez túl fáradt voltam, inkább jövő vasárnap bemegyek Bjørgvinbe a reggeli misére, régen nem voltam misén és jól esne ismét az oltárhoz állni, és akkor beugrom Asléhoz, gondolom és látom Aslét a kanapé szélén kuporog és megállás nélkül remeg, vajon nem viszi ki a kutyát levegőzni? gondolom és látom, Brage kutya az ajtó előtt fekszik és várja, hogy kivigyék és látom, hogy feláll és a kanapéhoz ballag és felugrik a kanapéra és Asle ölébe fekszik és nem mozdul és remegni kezd a kutya is és Asle mozdulni sem bír, a kezét sem bírja felemelni, egy hang sem jön ki a torkán, egyetlen szó is iszonyú erőfeszítésébe kerülne, mintha kényszerítené magát, gondolja, de most, igen most mintha valamitől enyhülne a fejében a nyomás, nem zakatolnak a fejében ugyanazok a gondolatok, nem, amint a kutya felugrott hozzá és az ölébe feküdt, másra kezdett gondolni

Jó kutya, mondja Asle… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Ábel
Olvasószerkesztő Mészáros Sándor
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 432 9

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL