A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mark Frost: The Paladin Prophecy

Published in Great Britain by Corgi Books,

an imprint of Random House Children’S Publishers UK

A Penguin Random House Company

Fordította: Szabó Luca

A könyvet tervezte: Szabó Vince | Malum stúdió

Text copyright © Mark Frost, 2015

Hungarian translation © Szabó Luca, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-348-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Travis fiamnak

Egy

WILL KIS ÚTMUTATÓJA AZ ÉLETHEZ #1

HA VALAMIT TITOKBAN AKARSZ TARTANI,

NE MONDD EL SENKINEK!

– Will, ittál már pezsgőt?

– Nem, uram, még sosem.

Franklin Greenwood intett a lakájnak, Lemuel Cleggnek, mire a férfi az egyik egyenruhás pincér felé biccentett, aki kezében egy bontott pezsgősüveggel állt mellettük.

– Csak egy ujjnyit – kérte Franklin, majd közelebb hajolt a jobbján ülő unokájához, és rákacsintott. – Nem mintha nem lenne okunk ünnepelni.

– Így van, uram – bólintott Will.

A kristálytiszta folyadék a pohár alján örvénylett. A pincér hátrébb lépett az üveggel. Will a nagyapját utánozva a magasba emelte a poharát, és koccintottak.

– A Próféciára – szólt Franklin.

– A Próféciára – ismételte Will.

Belekortyolt az italba, és a szénsavtól elfintorította az orrát. Franklin egyetlen, mohó korttyal kiitta a pezsgőjét, majd intett a hozzá legközelebb álló pincérnek. A férfi azonnal újratöltött, mégsem keltette azt az érzetet, mintha sietne.

– El sem tudom mondani, micsoda örömmel töltött el ez az elmúlt néhány hónap, Will. Az volt minden vágyam, hogy megoszthassam a családommal azt a csodát, amiért olyan keményen megdolgoztam. És, mint tudod, már nagyon régen lemondtam arról, hogy erre valaha is sor kerülhet.

Will együtt érzőn bólintott. Még egy korty habos levet magába erőszakolt, aztán letette a poharát, és bízott benne, hogy senki sem tesz megjegyzést, ha a maradékot meghagyja.

– Ugyanígy érzek.

– Will, nekem olyan sokat jelent az együtt eltöltött idő, hogy azt el sem tudom mondani. Hajlandó voltál meghallgatni, tanulni tőlem, és közben egyszer sem ítélkeztél, mindig pozitívan álltál a céljainkhoz… – Franklin közelebb hajolt, és hideg kezét Willére tette. – De tudod, mi a legnagyobb áldás számomra? Az, hogy a saját szememmel láthatom tehetséged kibontakozását.

– Köszönöm.

– Nem is tudom kifejezni, micsoda érték ez számomra. Felbecsülhetetlen kincs. Annyi csalódás ért a magánéletben, és most megkaptam ezt. Mi mást is kívánhatnék még?

– Számomra is felbecsülhetetlen kincs – nézett a szemébe Will, majd szerényen elmosolyodott. – Nagypapa!

– Tessék, Will!

– Azt mondtad, fokozatosan kell megismernünk egymást, és semmit sem szeretnél jobban, mint elnyerni a bizalmamat.

– És ezt fenntartom. Szavakkal le nem írható, mennyit jelent nekem…

Franklin hangja elcsuklott a túlcsorduló érzelmektől. Ködös, kék szeme könnyben úszott. Egy korttyal eltüntetett újabb fél pohár pezsgőt, majd kihalászott egy zsebkendőt az iskola címerével díszített kék zakója zsebéből, és megtörölte a szemét.

– Nem kell mondanod semmit, nagypapa. Csak remélni merem, hogy az elmúlt hetekben én is kiérdemeltem a te bizalmadat mindazzal, amit mondtam és tettem.

– Igen, természetesen – bólintott Franklin. Összehajtogatta és eltette a zsebkendőjét, majd jóindulatúan mosolygott. – Hogyan bizonyíthatnám be neked, hogy így van, Will?

– Úgy érzem, készen állok arra, hogy megismerjem az egész történetet.

Franklin átgondolta a kívánságot, kiélvezte a steakvacsora utolsó falatját, eltolta magától a tányért – az egyik pincér azonnal le is vette az asztalról –, végül megpaskolta Will kezét.

– Sétáljunk egyet! – javasolta.

A régi, ütött-kopott kastélyt egy oldalajtón keresztül hagyták el, amelyet Will addig észre sem vett. A sziget kevésbé kiépített, keleti oldalán találták magukat. A nyár végi nap alacsonyan függött az égen, az árnyékok megnyúltak, közeledett az este. Franklin egy rendben tartott, kikövezett ösvényen indult meg, amely takaros kertek között kanyargott. Will igazodott az idős ember hosszú, egyenletes lépteihez.

– Én ezen a szigeten nőttem fel – kezdte Franklin, és körülnézett. – Az első emlékeim ide kötnek, a fákhoz, az illatokhoz, a vízhez, a gyönyörű kilátáshoz.

– Itt is születtél? – érdeklődött Will.

– A közelben – bólintott Franklin, és a szárazföld felé bökött. – Apám a születésem előtt néhány évvel alapította a Központot, az apró iskolai kórházban láttam meg a napvilágot. Ez az eredeti campus részét képezte. Persze már rég nincs meg. Mire megtettem az első lépéseimet, apám megvásárolta az Ormot és a szigetet a Cornish családtól. A Prófécia és a családunk kapcsolata, de a Prófécia maga is Ian Cornishsal kezdődött.

– A polgárháború után jött Wisconsinba, ugye?

Franklin megpaskolta Will karját.

– Látom, rendesen figyeltél.

– Gondoltam, ezért kérhetted, hogy válogassam át azokat a régi iratokat – biccentett Will a kastély keleti szárnya fölé magasodó torony felé. – Azt akartad, hogy megismerjem a Központot és a Greenwoodok családfáját.

Miközben a torony felé pillantott, Will egy pillanatra feltartotta két ujját az idős úr háta mögött. Franklin ebből semmit sem vett észre.

– Valóban. Nagyon okosan következtettél, fiam. Ian Cornish puskákat, ágyúkat, töltényeket tervezett és gyártott, és ebből, mint tudod, a polgárháború végére szép kis vagyonra tett szert. De a legidősebb fia a háború utolsó hónapjában elesett, és ő ettől összeomlott. Elmenekült New Englandből, és itt telepedett le. Nem ismerte a környéket, félőrültté tette a gyász, és annak érdekében, hogy elterelje a gondolatait embertelen fájdalmáról, vagyona felhasználásával buzgón munkához látott.

– Mit gondolt, mire lesz ez jó?

– A naplójában azt írja, kísértik őt azoknak a szellemei, akiket az ő fegyvereivel öltek meg. Egész seregek jelentek meg neki éjjelenként, és a saját fia szelleme volt a vezetőjük. Iannek meggyőződése volt, hogy ezek a lelkek utasításokat adnak, megmondják neki, mit építsen ide… és mit keressen, miközben ás. Tudta, csak úgy lelhet békét, ha engedelmeskedik nekik.

– Akkor ezért ment le az alagutakba.

Elsétáltak a kis családi temető mellett, amelyet Will már egy korábbi látogatásakor is látott – a saját családja temetkezési helye volt. A Greenwood-temető. Egy angyal égbe emelt karddal őrizte Franklin Greenwood sírját, azét a Franklinét, aki éppen Will mellett lépkedett.

– Valami hívta őt, annyi bizonyos – folytatta Franklin. – De az nem a halott katonák szelleme volt, legalábbis úgy tűnik, hogy nem.

– Ezért kezdte meg az ásatásokat.

– Kibővítette a sziget alatt már eleve létező alagút- és barlangrendszert, és mindig mélyebbre ásott. Meg akarta találni azt a valamit, amit a látomásaiban neki ígértek. Azt hitte, az majd megszabadítja a bűneitől, és megszünteti szűnni nem akaró gyászát.

– És meg is találta – bólintott Will. – Abban az elveszett városban, ami odalent van.

– Az emberek furcsák – vélte Franklin. – De van olyan, hogy valaki elveszíti a józan eszét, ahogy szerintem például Ian Cornishsal is történt, és ez elvezeti őt egy magasabb rendű igazsághoz. Mint amilyen Cahokia.

Franklin egy kis kőmauzóleum előtt megpihent.

– Bár egyértelműnek tűnik, hogy az az ősi civilizáció felfoghatatlanul sok tízezer évvel ezelőtt kihalt, vagy elüldözték, valami nyomot mégis hagytak maguk után abban az elveszett városban. A tárgyak, amelyek utánuk maradtak, őrzik tudatuk egy kis darabkáját. Én legalábbis így képzelem.

– Ezeket a tárgyakat nevezzük sötét technológiának – jelentette ki Will.

Franklin csodálattal tekintett rá.

– Folyamatosan lenyűgözöl, Will. Te aztán jól beleástad magad a tőlem kapott kutatási feladatokba, igaz?

– Azt mondtad, soha ne végezzek félmunkát – vonta meg a vállát Will. – Milyen tárgyak ezek?

– Az is mindjárt sorra kerül, de jól jegyezd meg, amit mondok! – emelte fel a mutatóujját Franklin. – Azért, amit Ian Cornish elhozott az emberiségnek, egy napon a legbátrabb felfedezők között fogják számon tartani, és legalább olyan fontos része lesz az emberiség történelmének, mint Galilei, Kolumbusz Kristóf vagy az ember, aki először hasított atomot.

Franklin kivett a zsebéből egy apró, fekete eszközt, és az előttük álló kőépületre irányította. Will addig azt hitte, a faragott ajtó csak díszítőelem, de az most éles csikorgással kitárult.

Franklin ismét megnyomta a kis szerkezetet. Az ajtó mögött kinyílt egy másik, rozsdamentes acélból készült bejárat, és a szemük előtt feltárult egy hatalmas, ultramodern lift belseje.

– Hadd mutassam meg! – szólt Franklin, és intett Willnek, hogy beszállhat a liftbe.

A fiú engedelmeskedett, és Franklin követte őt. Utasításokat pötyögött egy bonyolult kapcsolótáblába, amely az egyik oldalsó falon kapott helyet. Will úgy látta, a férfi egy hosszú számsort üt be. Bezárult a külső kőajtó, majd halk susogással az acélajtó is. A liftben huzat támadt. Megkezdték a süllyedést, és a lift hamar felgyorsult.

Ez a földszinti bejárata annak a liftnek, amit a kórházban találtunk, vagy másfél kilométer mélyen – ismerte fel Will.

– Ha olyan fontos volt az, amit Cornish talált, miért nem szólt róla senkinek? – érdeklődött a fiú.

– Már hogyne szólt volna! – felelte Franklin. – Sok befolyásos barátja maradt New Englandben. Azokat kedvelte a legjobban, akik tagtársai voltak egy első ránézésre szociális vagy egyetemi klubnak tűnő bostoni szervezetben. Előkelő férfiak, közösségük pillérjei, történelemformálók, és mind részei voltak egy szervezetnek, amelynek hagyománya, kultúrája, gyökerei mélyen összefonódtak a szabadság születésével a régi Amerikában. A szervezet története valójában sokkal régebbre nyúlt vissza, mint azt Ian sejtette, egészen a nyugat-európai monarchiákig, még jóval korábbra, mint kontinensük felfedezése.

A férfi elővett a zsebéből egy régimódi kulcsot, és a tenyerére fektette. Will úgy érezte, a kulcsnak sokkal fontosabb a szimbolikus jelentősége, mint a gyakorlati. A porcelán kulcstartón egy hárombetűs felirat állt, amely egy vonalzóval és egy körzővel fonódott össze. A fiú azonnal felismerte a feliratot.

– Nagy Károly lovagjai – szólt.

– Pontosan. Amikor Ian beavatta keleti kollégáit a felfedezésébe, ők rendkívüli érdeklődést mutattak ez iránt, és támogatták Cornish munkáját. Néhány évvel később, amikor szegény ember elmeállapota romlani látszott, ezek a férfiak felügyelték az első komoly cahokiai felfedezőutakat. Érted már, hogy minden mindennel összefügg, Will?

– Igen, nagypapa.

– Ian Cornish idősebb fia elesett a polgárháborúban, de volt egy másik fia is, aki túl fiatal volt, ezért nem katonáskodhatott. Ő már az elejétől fogva tudott Cahokiáról. Cornish bevezette őt a lovagok közé, és ő is részt vett az apja első nyugati útján. Ennek a fiúnak kulcsfontosságú szerep jutott ebben a vállalkozásban. És amikor Ian elveszítette józan esze maradékát is, és önkezével vetett véget életének, a lovagok ezt az életerős fiatalembert, Lemuel Cornisht jelölték ki, hogy folytassa ezt az óriási munkát, és tartsa életben apja hagyatékát.

Lemuel.

– Elég fura neve volt – jegyezte meg Will.

– A tizenkilencedik században még nem számított annak – felelte Franklin, és a falra nézett. – Persze én is ismertem. És apám is. Lemuel Cornish adta el nekünk azt a földet, amelyen az iskola felépült. De apámnak semmit sem mondott arról, amit tudott. Azt csak nekem árulta el.

– Miért?

– Thomas Greenwoodról, az apámról, a te dédnagyapádról sok mindent el lehet mondani. Született vezető volt, és az oktatás területén minimum próféta. Azonkívül… Hogyan is fejezzem ki magam? – Franklin a mennyezetre emelte a tekintetét. – Tudod, hogy igazam van, apa! Javíthatatlan jófiú volt.

Will elnevette magát.

– Ezt meg hogy érted?

– Thomas minden pogányt megtérített, minden reményvesztettet megmentett, és minden bűnöst jó útra térített. Jóság, csak a Jóság, így, nagy kezdőbetűvel. Az emberiséget csupa fekete-fehérben látta, és meggyőződése volt, hogy ha valaki, ő aztán képes megkülönböztetni a feketét a fehértől.

A lift alig észrevehetően megremegett – fokozatosan lassult.

– Ezzel mi a baj? – érdeklődött a fiú.

Franklint kissé bosszantotta a kérdés. A füle mögötti, élénk sebhely még élénkebb rózsaszínre pirult.

– Az vele a baj, fiacskám – szólalt meg, és fegyelmezett, de rosszalló tekintettel nézett Will szemébe –, hogy egy ilyen egyszerűsítő, redukáló, mondhatni, gyermeteg nézet nem veszi figyelembe a szürkét, a köztes árnyalatokat, pedig a saját fejével gondolkodó ember éppen ott döntheti el saját maga, hogyan kell a saját szabályai szerint élni.

A lift megállt, az ajtó hangtalanul kinyílt.

– És ott történnek a legérdekesebb dolgok – tette még hozzá az idős férfi.

– Hol van Will? – kérdezte Brooke, aki ekkor lépett be a körletbe.

Nick a háromszázadik fekvőtámaszból nézett fel rá.

– Megint azzal a vénemberrel, Elliottal vacsorázik – felelte.

Felpattant a földről, megtörölközött, és energikusan, izzadtan vigyorgott a lányra, mint aki abba se tudja hagyni. Persze nem is tudta volna. Brooke szokásos módon tökéletes volt – a ruhája, a kiegészítői, a haja, a vékony sminkréteg, egyszerűen minden részlet úgy hatott, mint egy tökéletes recept egy-egy hozzávalója.

– Rengeteg időt tölt odaát – jegyezte meg Brooke, majd letette a hátizsákját az asztalra, elővette a határidőnaplóját, és valamit feljegyzett bele. Közben elgondolkodva csavargatta egyik aranyló tincsét. – És Ajay?

– Ő is az Oromban van, ma sokáig dolgozik, azokat a hogyishívjákokat… arkívi iratokat rendezgeti.

– Nem arkívi, hanem archív, h-val, i nélkül. A kivi meg egy gyümölcs, te ostoba, te.

– Ostoba vagy te – felelte Nick még mindig fülig érő szájjal.

Brooke nevetve rázta meg a fejét, aztán hosszú, elismerő pillantást vetett a fiúra.

– Én nem tudom, milyen edzésprogramot kezdtél el, de csodát tett a testeddel. És a világon semmilyen hatással sincs az agyadra.

Nick maga felé fordított egy széket, és leült rá, éppen Brooke-kal szemben. Állát a karjára támasztotta.

– Ha már ennyire szeretnél táborvezetőt játszani, nincs kedved megkérdezni, hol van Elise?

– Megkérdeni? Jól van, van kedvem megkérdni. Kérlek, avass be!

– Fogalmam sincs – dobolt az ujjával Nick. – Téged miért érdekel ennyire, hogy ki mikor hol van?

Brooke olyan bősz pillantást vetett a fiúra, amilyet csak ő tudott.

– Nem lehetek kíváncsi a barátaimra?

Felkapta a fekete telefont az asztalról, és megnyomta az egyetlen gombját. Amikor a telefonos kisasszony jelentkezett, így szólt: – Küldene egy üzenetet Elise Moreau csipogójára, hogy hívjon fel?

– Hányadika van ma? – kérdezte Nick, amikor a lány letette a kagylót.

– Ez most hogy jön ide?

– Ott van előtted a naptár, cukorborsó. Hányadika van ma?

– Augusztus hetedike.

– Jaj, tényleg! – csettintett a fiú. – Ma van a Nemzeti Barátok Után Érdeklődés Napja.

Brooke lesújtó pillantással mérte végig, és Nick egy csepp gonoszságot is meglátott a tekintetében, de azt a lány gyorsan elnyomta.

– Valahogy csak vissza lehet csinálni, hogy megismertelek téged.

– Álmodozz csak, cica!

Nick követte a tekintetével Brooke-ot, aki tovább írogatott a naplójába, de azonnal lehervadt az arcáról a mosoly, amint a lány lehajtotta a fejét. A fiú hamarosan felállt, és Michael Jackson moonwalkját utánzó mozdulatokkal a konyha felé vette az irányt. Az órára nézett.

– Megkínálhatlak egy frissítő itallal, Brooke? – kérdezte.

– Egy pohár víz jólesne, köszi – felelte a lány, de fel sem nézett az írásból.

– Egy H_2O rendel.

Ajay az utolsó dobozt is a helyére csúsztatta, az egyetlen résbe, ami a kör alakú toronyszoba hátsó falának mentén felhalmozott dobozok közt maradt.

Lehunyta a szemét, és két kezével gyengéden megszorította a fejét. Így csökkentette a nyomást, amely az intenzív memorizálás eredménye volt. Sajnos a fejgörcsre, ami éjszakánként felébresztette Ajay-t, nem hatott.

Rendkívül gyorsan épülnek a fejedben rendkívül sűrű, új neurális hálózatok. Így magyarázta el neki dr. Kujawa a jelenséget, miután a közelmúltban megvizsgálta őt. A „hálózat” szó ki sem fejezi, mi történik odabent. Szupersztrádák sokaságát építed.

Ajay nemrég, amikor a tükörben nézte magát, felfedezte, hogy nagyobb a szeme, mint volt. A pupillája kevésbé volt fényérzékeny, mint korábban, sőt szinte örömmel vette a fényt – így a fiú nagyobbra tudta nyitni a szemét, és ritkábban kellett pislognia, úgyhogy többet látott. Mohón többet akart látni. Az volt a legijesztőbb számára, hogy amikor felpróbálta egy régi baseballsapkáját, az sokkal szorosabb volt, mint ahogy emlékezett.

Végül úgy döntött, az a legjobb, ha nem gondolkodik túl sokat ezeken a dolgokon.

Az órájára nézett, majd a keleti ablakhoz sietett. Az ösvényt figyelte, amely a temető mellett a tópartra vezetett, és gyorsan észre is vette a két alakot, Willt és Mr. Elliottot.

Elkerekítette a szemét, és feszülten nézte őket, ahogy tanulta. Egyre részletgazdagabbá vált a kép.

Látta, ahogy Will a torony felé pillant, a háta mögé teszi a kezét, és felemeli, úgy, hogy az öregember ne lássa.

Két ujját mutatta.

– Te jó szagú szent tehén! – suttogta Ajay rémülten.

Gyorsan előásta a hátizsákot, amit az egyik dobozba rejtett. Ismét az órájára pillantott: 18:50. Tíz perc, és Lemuel Clegg megjelenik a vacsorával.

Ajay kivette a zsebéből az iskolai csipogót. Nem olyan volt, mint egy átlagos diáké – Ajay úgy alakította át, hogy az iskola szerverhálózata ne érzékelje.

– Mivel megérezte, hogy Thomas kevésbé fogadná jól a történetet, Lemuel Clegg neki sosem mondta el, mit talált odalent az apja a lovagok segítségével – folytatta Franklin. Kinyílt az ajtó. – Az apám egy szót sem hallott az egészről.

Kiléptek a liftből, és egy szűk folyosón találták magukat. Nem a legalsó szinten voltak, Will itt még sosem járt. Évtizedekkel később készülhetett, mint a régi kórház, frissen festették, a falakon tizenkilencedik és huszadik századi ruhába öltözött férfiak portréi függtek. Will úgy sejtette, a lovagok vezetői lehettek.

– Milyen ember volt? – érdeklődött a fiú.

– Lemuel? Gyakorlatias, hidegvérű. Nagyon is jól értette, hogy az apja elveszítette az eszét. Tudta, hogy Ian mániája, amellyel ezt a helyet feltárta, inkább írható a szenvedély vagy az őrület számlájára, mint a józan észére. Ian a kezdeti lelkesedés után fokozatosan arra a véleményre jutott, hogy óriási hibát követett el, és ezt az elveszett várost le kell zárni, örökre el kell temetni.

– Ha jól sejtem, Lemuel ezt máshogy gondolta.

– Ő sokkal kiegyensúlyozottabb ember volt. Kíváncsian, de óvatosan szemlélte a kutatást. Az ő ötlete volt például, hogy az alagút bejáratánál állítsák fel azt a hatalmas faajtót. Nem akart ő lezárni semmit, bár az apjával ezt hitette el, inkább csak igyekezett megakadályozni, hogy illetéktelen személyek vagy mit sem sejtő arra járók belépjenek a városba.

– Ki véste fel azt a két szót az ajtóra? Cahokia és Teotwawki, ezek állnak rajta.

– Azt nem tudjuk pontosan, előbbit ki írta fel oda, de azt gyanítjuk, ez lehetett Ian Cornish életének egyik utolsó cselekedete.

– De miért pont Cahokiának nevezte el? Tudod, hogy van egy ilyen nevű város Dél-Illinoisban?

– Hát hogyne. Régészeti terület, egy hatalmas földdarab, amely csak úgy hemzseg az indián tárgyaktól, egy régi civilizáció emlékeitől. Francia felfedezők bukkantak rá több mint háromszáz évvel ezelőtt. Ma állami park, vannak idegenvezetőik, és épült egy ajándékbolt is, bár Ian idejében még nem volt ilyen jól szervezett a dolog. De miután ellátogatott oda, meggyőződésévé vált, hogy az ő felfedezése és az, amit délen látott, ugyanazon föld alatti városrendszer részei. Nem indián városoknak gondolta őket, hanem egy sokkal régebbi civilizáció emlékeinek, amelyet réges-régen a Másik Csapat hozott létre a közép-nyugat alatt. Ez a konklúzió Ian bomló agyában azt a gondolatot bizonyította, hogy ez a faj volt valaha a Föld domináns faja. Ezt aztán úgy értelmezte… – A férfi egy pillanatra elhallgatott. Kuncogott, és a szeme csillogott. – Úgy értelmezte, ez a faj így fejezi ki az iránti vágyát, hogy másodszor is leigázza a világot.

– Akkor erre utal az a másik szó az ajtón – vélte Will. – Te tudod, hogy az mit jelent, igaz?

– Teotwawki. Igen, ez egy betűszó. Az általunk ismert világ vége. Ez már csak félrebeszélés volt. Ian akkoriban már hónapok óta egy gumiszobában élt itt, az Oromban, mert úgy ítélték meg, önveszélyes. Egy napon megszökött, és a föld alatti alagútrendszer felé vette az irányt. Akkor véste fel azokat a betűket az ajtóra egy késsel, amit a konyhából lopott el. És ugyanezzel a késsel vetett véget az életének.

Will egy darabig hallgatott. Nem olyan régen ugyanezen a helyen állt. Lehunyta a szemét, visszautazott abba a pillanatba, és szinte tapinthatóvá vált számára szerencsétlen ember rettegése és kétségbeesése. Willt kirázta a hideg. Gyorsan visszatért a jelenbe.

– És azok a szobrok az alagútban? A katonák? Azokat is Ian tette oda?

– Igen, ez is Ian egyik mániája volt, amelyet Lemuel még az apja halála után is hajlandó volt tolerálni. Egy-egy katona minden egyes amerikai háború emlékére. Ian őrszemeknek hívta őket, és úgy tartotta, őrt állnak, hogy megvédjék a fenti világot attól, ami odalent bujkálhat. Remélem, most már te is belátod, hogy Ian rendkívül furcsán értelmezte mindazt, amit talált. Ahhoz már túlságosan instabil volt az elmeállapota, hogy felfogja, kit talált meg.

– De Lemuel felfogta.

– De fel ám. Elég okos volt ahhoz is, hogy felismerje, a lovagoknak a családunk segítségére van szüksége ahhoz, hogy tovább haladhassanak. Szövetséges kellett nekik a következő generációban, aki majd elismeri azt a nagyságot, vagy mondhatnám, pompát, amihez ez az egész vezethet. – Franklin Willre mosolygott. – Ezért fordult hozzám.

– De te akkor még csak diák voltál, nem? – kérdezte Will zavarodottan.

– Tizenkét éves voltam – bólintott Franklin.

Megállt egy duplaszárnyú ajtó előtt, és elővette a porcelánkulcsot.

– De, tudod, nagyon hasonlítottam rád. Magam bukkantam rá az alagútrendszerre csavargásaim során, még hátulgombolós koromban. Minden fiúnak lételeme a kaland, ugyebár.

– Egyetértünk.

– Ian Cornishhoz hasonlóan én is arra lettem figyelmes, hogy valami szólít engem odalent, a mélyben. Ne egy hangot képzelj el, ez inkább egy érzés volt, valami, ami intelligenciát, rejtélyt sugárzott, és valami gigászit ígért. Ellenállhatatlanul piszkálta a képzeletemet. Így aztán mindig visszatértem, mindig kicsit mélyebbre hatoltam, míg végül eljutottam az ajtóig. Aznap, amikor hazamentem, Lemuel már várt rám.

– Haragudott?

Franklin nevetett.

– Szerette volna elhitetni velem, hogy haragszik. De csak egy keveset kellett beszélgetnünk, hogy felismerje, rokonlelkek vagyunk. Kíváncsiságomért busásan megjutalmazott. Elvitt magával az odalent tett felfedezőútjaira, az ajtón túlra, és apró részletekben feltárta előttem, micsoda óriási felfedezést tett.

– És te erről nem szóltál az apádnak?

– Ez a mi kis titkunk volt Lemuellel – vonta fel a szemöldökét játékosan Franklin. – Ahogy most a tiéd és az enyém lesz.

Bedugta a kulcsot a szögletes kulcslyukba, és elfordította. A zár halkan kattant, és Franklin kitárta az ajtót.

Egy félhomályba vesző szobában találták magukat. A padlót szőnyeg borította. Egyszerű, gyér bútorzat fogadta őket, és néhány drágának tűnő, modern művészeti alkotás függött a falon. Két fekete bőrfotel állt a helyiség közepén.

Az egyik székben, az ajtónak háttal ült valaki. Will csak egy vastag talpú, régimódi, fekete cipőt látott belőle, de az illető arcát nem.

– Aztán egy napon Lemuel arra kért, osszam meg a titkunkat apám egyik kollégájával, a Központ egyik tanárával, aki érdeklődéssel figyelte fejlődésemet. Lemuel tudta, ez a férfi még nagyobbra fogja értékelni a felfedezését, mint én. Tudod, Will, a lovagok a kezdetek kezdete óta nagyon tehetségesen végzik azt a munkát, amit ma leinformálásnak neveznénk. Akkor sem tévedtek, teljesen jól ítélték meg azt a férfit, az egész helyzetet, és persze engem is. Nem túlzok, ha azt mondom, ez a párosítás fordulópontot jelentett a történelmünkben.

Franklin belépett a szobába. Rossz, savanyú szag terjengett a levegőben. Will gyógyszerek és rothadás keverékét fedezte fel benne. A félelemtől földbe gyökerezett a lába, de erőt kellett vennie magát, mert érezte, muszáj követnie a nagyapját, aki a székben ülő férfi felé vette az irányt.

– Szeretném bemutatni neked ezt az embert – szólt Franklin, és Will felé fordult.

Egy ősöreg kéz emelkedett fel a szék karfájáról, és közelebb intette a fiút. Sárgás bőr lógott a csontokon, a pókszerű ujjak remegtek, és a végüket sárga, karomszerű köröm csúfította el.

– Will, bemutatom a mentoromat, dr. Joseph Abelsont.

Amikor Will meglátta a férfi arcát, kis híján elájult.

Nick zsebében halkan rezgett az iskolai csipogó. A fiú éppen egy vizespalackért nyúlt, és a hűtőajtó takarásában gyorsan a csipogó kis kijelzőjére pillantott.

Mehet.

– Te jó szagú lószag – suttogta.

A zsebébe rejtette a csipogót, mély levegőt vett, és lecsavarta a palack kupakját. A zsebéből egy fiolát húzott elő, és annak is levette a tetejét. Összenyomta a száján a gumit, hogy megteljen, majd egy újabb nyomással a vízbe ürítette a fiola tartalmát. Visszatekerte a palackra a kupakot, zsebre dugta a fiolát, és magának is elvett egy üveg vizet.

– Parancsolj, Brooks!

Brooke fel sem nézett, amikor Nick letette elé a palackot, leült vele szemben, kinyitotta a saját üvegét, és egy kortyra eltüntette a víz felét.

– Elég meleg? – kérdezte, majd jóízűt böfögött.

A lány végre rátekintett.

– Ha fizetek, elhúzol végre? Van pénzem, tényleg.

– Ne már, ennél csak jobban ismersz! – csóválta a fejét Nick, és egy újabb hatalmas korttyal lehúzta a maradék vizét is. – Mennyit fizetsz?

Brooke lesújtó pillantást vetett rá, a palackjáért nyúlt, majd újra a könyvébe temetkezett. Nick árgus szemekkel figyelte, ahogy a lány letekeri a kupakot, majd megszakítja a mozdulatot, hogy befejezze az éppen olvasott bekezdést.

A barátaitól látott módon most ő is lehunyta a szemét, és egy gondolatot igyekezett áttolni Brooke fejébe: Igyál!

– Jól vagy? – kérdezte a lány.

– Ja, persze, miért? – kérdezett vissza Nick, és kinyitotta a szemét.

– Tisztára eltorzult az arcod, mint a kisbabáknak, amikor kakilnak.

Brooke nagyot kortyolt a vízből, és lassan csóválta a fejét.

Király! Ez a gondolatáttolásos dolog tökre működik! Vagy csak szomjas volt.

– Csak gondolkodtam – magyarázkodott a fiú.

– Ja, bocsi, az neked már cardioedzés.

Nick az órájára pillantott.

Hét percen belül hatnia kell az idegrendszerre.

– Én most lezuhanyozom – jelentette be.

– Nagyon köszönöm, hogy tájékoztattál erről – bólintott Brooke, majd elfordult. Ki sem látszott az orra a könyvéből, miközben újból meghúzta az üveget.

Nick magára zárta a fürdőszoba ajtaját, majd válaszolt Ajay-nek: Kész.

KETTŐ

WILL KIS ÚTMUTATÓJA AZ ÉLETHEZ #2

EGYSZERRE CSAK EGY NAPOT ÉLHETSZ LE.

– Dr. Abelson, ő az a fiatalember, akit említettem – mosolygott Franklin, és most jóval hangosabban beszélt, mint általában. – Az unokám, Will.

A férfi jobb szemét áttetszővé tette a szürke hályog. A másik olyan hideg volt, akár egy hüllőé. Ritkás haja úgy tapadt a koponyájára, mint a vattacukor. Arcáról úgy lógott a bőr, mintha le akarna folyni, és álla alatt ráncos pocsolyát képezett.

Abelson kinyújtotta májfoltos, varos jobb kezét. Hajlott ujjai törött ágakra emlékeztettek. Will kezet fogott a férfival. Olyan érzés volt, mintha egy karmot érintene meg – száraz, pikkelyes.

Will gyorsan utánaszámolt: A nagyapám mentora. A nagyapám minimum kilencvenöt éves. Tehát akkor dr. Joseph Abelson, aki Adolf Hitler kortársa és kollégája, egy perccel sem lehet fiatalabb száztizenöt évnél… hacsak nem sokkal idősebb annál.

Abelson őt nézte, és valami hosszú, reszelős hang hagyta el a száját – mondani akart valamit, de ez a recsegés még csak nem is emlékeztetett szavakra.

– Azt mondja, apádra hasonlítasz – kuncogott Franklin.

Te meg egy múmiára, gondolta Will.

– Örülök, hogy megismerhetem, uram – szólalt meg hangosan, és visszahúzta a kezét.

– Talán te is tudod, a Paladinok első évfolyamának tanulói közül senki sem pusztult el a ’38-as repülőbalesetben – kezdte Franklin, és megpaskolta Abelson karját. – Ahogy a tanárunk sem. Ő felügyelte a programot, amelyet a lovagok a mélyben épített kórházban indítottak. A kórházat is láttad már.

Will le sem vette a szemét Abelsonról, aki továbbra is őt bámulta nyugtalanító, vérben forgó szemével. Lehetetlen volt megállapítani a tekintetéből, mire gondolhat, mit érezhet – a szeme élettelen volt, és arca annyira elhasználódott, hogy mindenféle mimikára képtelen volt.

Nem csak te tudod jól palástolni az érzéseidet, gondolta Will, majd a nagyapjához fordult.

– Nem is voltál rajta azon a repülőn – mondta.

– Nem, erről az apám gondoskodott, miután minden lében kanál barátja, Henry Wallace telebeszélte a fejét. Néhány hónapra Európába küldött, úgyhogy kimaradtam a programból.

– Szerencse – vélte Will.

Eszébe jutottak azok a szánalmas, torz lények, amelyek a fémhengerekben szenvednek – már hetvenöt éve.

Will lehunyta a szemét, és kirázta a hideg.

– Nos, igen, tisztában voltunk a kockázatokkal – felelte Franklin minden érzelem nélkül. – Azok a fiúk mind tiszta szívvel, önként jelentkeztek, és egyikük sem mondta soha, hogy megbánta volna.

Happy Nepsted máshogy emlékszik, gondolta a fiú.

– Noha az apám sikeresen megakadályozta, hogy kezdettől fogva részt vegyek a kísérletben, az iskolába visszatérve mégis nagyon fontos feladatot kaptam a lovagoktól. Kitalálod, mi volt az?

– Te voltál a kontrollcsoport – bólintott Will.

– Pontosan. Minden valamire való kísérlethez szükség van kontrollcsoportra, amelyhez a vizsgált csoport változásait hasonlítani lehet. Ezt a szerepet osztották rám.

– De nem figyelte minden lépésedet az apád, nehogy megint közéjük keveredj?

Abelson halk, sípoló hangot hallatott, és Will hamarosan ráébredt, hogy ez nevetés akart lenni. Franklin is így értelmezte, és válaszképp elmosolyodott.

– A háború idején nem – csóválta a fejét. – Apámnak túl sok gondja volt, akár az országnak. A fasizmus, a nácizmus ellen küzdött, biztonságossá akarta tenni Amerikát. Arról nem is beszélve, hogy apám tényleg elhitte, örökre elkergette és száműzte a Központból a lovagokat.

– Gondolom, nem adtál neki okot gyanakvásra.

– De nem ám. Tökéletesen alakítottam a jó kisfiút. A következő nagy kihívást magunk állítottuk önmagunk elé. Mire véget ért a háború, már látszott, hogy sajnálatos módon problémák adódtak egyikünk-másikunk egészségi állapotával, és be kellett látnunk, hogy a Paladin-program protokollja erősen… finomhangolásra szorul.

Abelson felemelte az ujját. A nyelve forgott a szájában, és egy sor érthetetlen, recsegő és sziszegő hangot adott ki, miközben Franklint nézte.

Franklin lehajolt hozzá, és figyelmesen hallgatta.

– Így igaz, dr. Joe – bólintott, majd lefordította Willnek a hallottakat: – Valóban vissza kellett ülnünk a tervezőasztalhoz.

Franklin az áttetsző függönyhöz lépett, amely egy közepes ablak méretével megegyező rést takart el a falon.

– De ezúttal egészen új inspirációra leltünk. Tudod, akkor már szorosabb, megbízhatóbb kötelék alakult ki köztünk és új barátaink közt, akik odalent éltek, a túloldalon.

– Az hogy lehet? – csodálkozott Will, és a nagyapjához lépett. – Addigra mind meghaltak, nem? Vagy legalábbis száműzték őket… oda…

– Dehogy haltak meg! Száműzték őket? – Franklin elnevette magát. – Ezt csak azok az eszetlen jótét lelkek hitték el, akik oda küldték őket. – Szigorúan nézett a fiúra. – Tudod, kikre gondolok, igaz?

Will tisztában volt vele, hogy veszélyes terepre léptek, ezért igyekezett fenntartani a szkepticizmus és az enyhe megvetés közötti törékeny egyensúlyt, amikor felelt.

– Úgy hallottam, Hierarchiának hívják magukat. Rájuk gondolsz?

– Éppen rájuk.

– Nem is tudtam, hogy ők tényleg léteznek.

– Ó, nagyon is léteznek, sajnálatos módon, és több bennük az igazságosztó arrogancia és eszetlen nagyzolás, mint gondolnád.

– Kik ők?

– Barátainkhoz hasonlóan régi lények. Sokkal idősebbek, és egy olyan világból jönnek, amelyet mi el sem tudunk képzelni, illetve saját állításuk szerint, és a szkepticizmus jogát fenntartom, idős lelkek, akik meghaladták a földi, fizikai élet aljasságát, és egy fennköltebb létállapotba léptek tovább. El tudom képzelni, hogy egykor, valamikor a régmúltban, valóban a Föld javát szolgálták. Ki tudja? Lehet, hogy egy ideig hűségesen tették a dolgukat. De aztán barátaink velük egyenlőkké fejlődtek, és azt hiszem, a Hierarchia eszét elvette a büszkeség. Ahelyett, hogy társaikként ünnepelték volna barátainkat, riválisaiknak tekintették őket, és attól a perctől kezdve ezek a bolondok elveszítették a jogot arra, hogy fenntartsák korábbi szerepüket, a „jóindulatú védelmező” szerepét. Ezek után népirtó hadjáratot indítottak, hogy a romlásba taszítsanak egy csodálatos fajt, amelynek semmi más bűne nem volt, mint hogy be akarta teljesíteni a sorsát. Ez az egész odáig fajult, hogy a Hierarchia meghozta tragikus döntését, és kitiltotta ebből a világból a valaha volt legragyogóbb fényt.

Franklin hangja remegett az alig elfojtott dühtől, és reszketett a keze, miközben zaklatottan gesztikulált. Will még sosem látta ilyen ingerültnek.

– Nos, neked és nekem tanulnunk kell a hibáinkból, igaz-e? Urainkra és parancsolóinkra viszont nem vonatkoznak az emberi viselkedés normái. És ez még csak a legelső ballépésük volt, Will. Az emberiség története során számtalan hibát vétettek ezek a bolondok, amikor beleavatkoztak az emberek ügyeibe, és megakadályozták a fejlődést. Visszatartottak minket, nem hagyták, hogy elérjük, amit képességeink szerint elérhettünk volna. A legnagyobb hiba mégis a legelső volt. Csúnyán alábecsülték a Másik Csapatot, akiket oly kegyetlenül el akartak pusztítani. És hamarosan végre mindenért megfizetnek.

Will ereiben meghűlt a vér, de igyekezett semleges hangon felelni: – Nem biztos, hogy értelek. Most akkor a barátaid nincsenek csapdában a… Hogy is hívják azt a helyet?

– A Sosemvoltra gondolsz? Ó, dehogynem. Bizony csapdába estek, oda száműzték őket, hogy sose lássuk többé színüket sem.

– Akkor hogyan léptek kapcsolatba veletek?

– Természetesen az álmok útján – válaszolta Franklin, mintha ez volna a leglogikusabb válasz a világon. – Dr. Abelson és én is megtapasztaltuk, hogy lassan gondolatok szivárognak be az agyunkba. De keményfejű emberszabásúak lévén eltartott egy darabig, mire felismertük, hogy ezek a rendkívüli lények nem szavakkal, hanem szimbólumokon és képeken keresztül kommunikálnak velünk. Végül rávezettek minket arra, mit akarnak.

– És mit akartak? – érdeklődött Will.

– Közvetlen kommunikációs csatornát – felelte Franklin, miközben a függöny zsinegét forgatta az ujjai közt. – Azt az eszközt akarták használni, amelyet egykor itt hagytak, éppen ezzel a céllal. Egyfajta fáklyának szánták, olyasminek, mint a mai utasszállítók fekete dobozait. Ez az eszköz gyenge jelet bocsát ki, amelyet csak azok érzékelnek, akik egy hullámhosszon vannak vele. Ian Cornish akkor érzékelte először ezt a jelet, amikor sok-sok évvel ezelőtt először jött le ide, de hiába kereste a forrását. Dr. Abelson és én végül megtaláltuk.

Franklin elhúzta a függönyt, amely mögül előbukkant egy ablak. Ezen keresztül be lehetett látni a szomszédos, kisebb szekrény méretű szobába. Egy emelvényen ott volt az a tárgy.

Az a régi, sárgaréz asztrolábium, amelyet Will egyszer a kastély alagsorában talált. Majdnem ugyanolyan, mint amit Franklin adott a fiúnak, amikor felfedte kilétét, csak nagyobb – előbbit Will most is a hálószobájában, az íróasztalán tartotta.

– Tedd csak fel azt a csodaszemüveget! – szólt Franklin, és kezét gyengéden Will vállára tette. – Aztán nézd meg jobban!

Nick kipattant a zuhany alól, gyorsan magára kapkodta a ruháit, és felkapta a hátizsákot, amelybe már mindent belepakolt, ami csak a listán szerepelt. Az ajtónál hallgatózott egy kicsit, és időnként az órájára pillantott. Visszaszámolta a másodperceket hét percig. Résnyire nyitotta az ajtót, és kilesett.

Brooke már nem ült az asztalnál. Nickben megállt az ütő – hiába nézett körül, sehol sem látta a lányt. A vizespalack még az asztalon állt, és félig kiürült. Ezek szerint Brooke bőven eleget ivott.

Nick végigosont a nappalin, és bekukucskált a konyhába. A lányt ott sem találta. Ekkor vette észre, hogy Brooke szobájának ajtaja résnyire nyitva áll.

Lábujjhegyen lopakodott oda. Már éppen belökte volna az ajtót, amikor a háta mögül halk zajt hallott. Brooke a kandalló árnyékából rontott ki, és kinyújtott kézzel esett Nicknek. Arcát düh és gyűlölet torzította el, szinte felismerhetetlenné vált.

Nehogy hozzád érjen! Csak ennyit mondtak Nicknek. Nem is volt több kérdése.

Egyet szaltózott hátrafelé, és a kanapén landolt. Végigrohant rajta, a másik feléről leugrott, így már elválasztotta őt a bútordarab a lánytól.

– Micsinátá? – sivította Brooke. Nehezen forgott a nyelve.

Megbotlott a kanapé mellé állított puffban, és elesett, de négykézláb is Nick nyomába eredt, és a díszpárnákba kapaszkodva felhúzta magát.

– Én nem csináltam semmit! – tiltakozott a fiú.

– Nekem ne hazudj!

Amihez csak hozzáért, összeaszott, színét vesztette, mintha elfolyt volna belőle minden élet és energia. Brooke fúriaként állt újra lábra, de alig bírt egyenesen megállni. Nick az ebédlőasztal mögé húzódott.

– Fogalmam sincs, mi a francról beszélsz! – védekezett.

– Hogyne tunnád!

Ismét a fiúra támadt, de elveszítette az egyensúlyát. Az egyik székben tudott megkapaszkodni. Amint a körmét a fába vájta, sűrű gőz szállt fel, a szék összeroskadt, és Brooke az asztalra esett. Tenyerével tompította az esést, körmét az asztallapba mélyesztette, aztán hátrazuhant. Perzselt köröm- és tenyérnyomokat hagyott maga után.

Nick egy pillanatra szem elől veszítette. Elővigyázatosságból lendületet vett, felugrott a falra, és egy szaltóval a szoba közepén termett.

Hátrapillantott, de a lány már nem volt az asztal alatt, pedig egy pillanattal korábban oda zuhant. Furcsa, fekete pára szállt fel a szoba különböző pontjain, és az asztal meg a székek úgy néztek ki, mintha egy zongora esett volna rájuk. Nick felkapta a kislapátot, amit a kandalló tisztításához használtak.

– A jó ég áldjon meg, Brooke! – szólt. – Te ilyen kézzel érsz anyádhoz?

A lány egészen váratlanul bukkant elő a kanapé mögül, és újult erővel vetette magát Nickre. Döbbenetesen gyorsan mozgott. Nick egy szaltóval tért ki előle. Ebben a pillanatban kivágódott a körlet bejárati ajtaja, és belépett rajta egy alak. Jobb kezét Brooke felé irányította.

Élénkvörös virág hajtott ki a lány bal vállán. Brooke hatalmas puffanással ért földet, és kiégette a szőnyeget, aztán a másik oldalára gurult, guggolásba küzdötte magát, és kitépte a vállából azt, amivel eltalálták.

Egy apró nyílvessző volt az.

Csodálkozva nézte, aztán térdre esett, majd arccal a földre. Sötét, mérgező gőz szállt fel a szőnyeg minden pontjáról, ahol csak Brooke hozzáért.

– Ennyit a hirtelen hangulatváltozásokról – csóválta a fejét Nick.

Ira Jericho edző állt az ajtóban, és újabb nyílvesszőt tett a kezében tartott pisztolyba.

– Nézd meg, magánál van-e! – utasította a fiút.

– Nincs az az isten, hogy hozzáérjek! – tiltakozott Nick, aki még most is a kislapátot markolászta.

– Mi van, túl kemény neked a csaj, McLeish? Ne viccelj már, megijedsz egy ilyen kis vadmacskától? – gúnyolódott Jericho, és a lányhoz lépett.

– Kis vadmacskától? Ember, maga nem látta, amint kitört belőle a pszichopata! Olyan volt, mint egy méhészborz, csak sokkal rosszabb!

Mindketten a lányt nézték, igaz, Nick csak Jericho háta mögül kukucskált, biztos, ami biztos. Brooke kifordult szemmel feküdt, de a háta lassan emelkedett és süllyedt, ami azt mutatta, hogy még lélegzik, de nincs eszméleténél.

– Ne kötözzük meg? – vetette fel Nick. – Ja, jó. Úgyis megolvasztaná a kötelet.

– Most egy darabig nem kell aggódnunk miatta, csak a padlót fogja összenyálazni.

– Mit lőtt bele?

– Nyugtatólövedéket. Egy jávorszarvasnak is elég lenne az adag – felelte az edző, és közben közelebbről is szemügyre vette a lányt.

Nick is közelebb hajolt, és jól megnézte a lány finom szempilláit és fitos orrát.

– Azért annak örülök, hogy nem kellett leütnöm ezzel a lapáttal. Most komolyan, akármilyen gonosszá változott is, azért mégiscsak a barátom, azt hiszem.

Jericho elkerekedett szemmel bámult rá.

– Te tudod, McLeish… Mehetünk?

– Készen állok a bevetésre, edző!

– Fogd a cuccod! Nincs sok időnk.

Nick felkapta a saját és Will hátizsákját is, aztán az ajtóhoz rohant, ahol Jericho már türelmetlenül várta.

– Gondolom, ezt az érzelmi stresszt majd menet közben kell feldolgoznom – motyogta, és még egy utolsó pillantást vetett Brooke-ra, mielőtt kirohant a körletből.

Ajay nagyot harapott a sonkás-sajtos szendvicsbe, amit Lemuel Cleggtől kapott, és elropogtatott egy maréknyi sült krumplit.

– Nem tudnám megmondani, mi más ma, mint máskor – fejtegette teli szájjal –, de ez a szendvics még finomabb, mint egyébként.

Clegg nem szokta megvárni, amíg Ajay megvacsorázik, ilyesmire még sosem volt példa az elmúlt egy hónapban, amióta a fiú a dokumentumokat válogatta.

A francba.

– Maga készítette ezt a szendvicset, Mr. Clegg?

A férfi csak nézte karba tett kézzel, összeráncolt szemöldökkel. Szokás szerint semmiféle kedveskedés nem hatott rá. Következetesen, durván antiszociális volt – Will szerint az az egyetlen hatékony módszer, amivel rá lehet venni, hogy békén hagyja az embert, ha sokat beszélnek hozzá.

– Arra gyanakszom, hogy most valami újat tett bele. Kockára vágott savanyú uborka lenne? Vagy egy jól elhelyezett szelet jégcsapretek?

Clegg az órájára pillantott.

Miért vár? Talán gyanít valamit? Csináltam valamit, amivel lebuktattam magam?

– Tökéletesen megértem ám a kifürkészhetetlenségét – mosolygott barátságosan Ajay. – Egy mesterszakács sosem fedi fel a titkait.

Aztán az órájára pillantott – már 20:10 volt.

Ha ez a fajankó nem húz el innen, de nagyon gyorsan, ki fogok csúszni az időből.

– Ma este nagyon későig fogok dolgozni – tájékoztatta a férfit. – Mr. Elliot szeretné, ha még legalább két dobozt átnéznék. Úgyhogy lassan folytatnom is kellene a munkát.

Clegg meg sem moccant. Ajay úgy látta, mintha Mr. Elliot nevének hallatára a férfi szeme alatt összeugrott volna egy izom.

Lehet, hogy fél a főnökétől. Vagy arra vár, hogy adjam már oda a tányért.

Most eszébe jutott valami, amit aznap olvasott, és helyére kerültek egy kis kirakós darabkái.

Ha ezt elmondom Willnek!

Gyorsan a szájába tömte a szendvics maradékát – majdnem a felét –, és vadul rágott, majd az egészet leöblítette némi limonádéval. Az üdítő a szája két oldalán folyt le, miközben az üres tányért és poharat Clegg felé nyújtotta.

– Méeccer köhönöm a fiom vasoát!

Clegg elvette tőle a tányért, és megindult lefelé a lépcsőn.

Akkor ez ennyi. Ez a savanyú vénember csak nem akart még egyszer felmászni az edényért.

Ebben a másodpercben megszólalt Ajay csipogója. A fiú elfehéredett, és azonnal kikapcsolta.

Clegg megtorpant az ajtóban, és visszafordult.

– Ez meg mi volt?

Ajay még mindig rágott, miközben felmutatta a csipogót, és a kijelzőre pillantott.

– Sak egy idegesítő szobatás, asszem. Aha, az a hülye Nick. Azt kéhdezi, hol vagyok.

– Ezek a csipogók nem ilyen hangot szoktak kiadni – állapította meg Clegg.

Ajay közelebb lépett hozzá, és nagyot nyelt. Végre eltűnt a szájából az utolsó falat is.

– Ha elárulhatok magának egy titkot, Mr. Clegg… Vettem a bátorságot, és külön csengőhangot adtam a legközelebbi barátaimnak.

Clegg arcát fürkészte. Vajon beveszi ezt a mesét? Nem tudta megmondani.

– Tudom, hogy nem kifejezetten engedélyezett az iskola által kibocsátott eszközök átalakítása, de áttanulmányoztam a házirendet, és arra sem találtam utalást, hogy kifejezetten tilos lenne.

– Mutasd csak!

Clegg kinyújtotta a kezét. Ajay odaadta neki a csipogót, és visszatartotta a lélegzetét. Nagyon remélte, hogy Nick nem küldött újabb üzenetet az elmúlt néhány másodpercben. Ha Clegg most elkobozza a kütyüt, annyi a küldetésnek.

A férfi egy darabig forgatta a csipogót, aztán visszaadta a fiúnak.

– Jelentkezz a biztonságiaknál, ha itt végeztél! Majd lekísérnek a partra, és átkelhetsz a szárazföldre.

Azzal sarkon fordult, és magára hagyta Ajay-t. A fiú megvárta, míg elhal léptei zaja, és csak akkor kapcsolta be a csipogót, hogy elolvassa Nick üzenetét.

Jövök.

Ajay az órájára pillantott, mély levegőt vett, felkapta a hátizsákját, és a hátsó lifthez sietett. Az előtérben meglátta magát a tükörben.

– Ajay Janikowski – suttogta –, remélem, felkészültél rá, hogy szembenézz a halállal, és ha szükséges, a szeme közé köpj.

Sajnálatos módon a válasz közel sem volt egyértelmű.

Will lehunyta a szemét, lassan elővette a sötét szemüveget, és feltette. Aztán az asztrolábiumra szegezte a tekintetét.

Az eszköz a szemüveg nélkül szemlélve mozdulatlannak tűnt, sárgaréz karikái és gyűrűi meg sem moccantak. Most azonban nyilvánvalóvá vált, hogy ezek egymástól függetlenül forognak, és bonyolult, megszerkesztett mintákat írnak le. A közepéből kiemelkedett egy fémes rúd, és az egyik gyűrű átalakult – egy óriási fémkígyó ezüstös nyakává és halált hozó fejévé változott. Csuklyás volt, mint egy kobra, a szeme hideg rubint.

És Willt nézte. A fiú azonnal megérezte: ez az izé él. Nem valami gép, hanem egy közülük, egy élő szerkezet, amelynek a Másik Csapat tudatot adott.

Belenézett a szerkezet szemébe, és annak gondolatai beszivárogtak az elméjébe, igaz, nem szavak formájában. Csak képek susogása volt ez – először homályos és ezüstös, ragyogott a sötétben, aztán egyre erősödött, egyre határozottabbá váltak a körvonalak. A fiú lehunyta a szemét, és az üzenetre koncentrált.

A várost látta maga előtt, amelyre a barátaival bukkantak, de nem romos állapotában, ahogy ők találták. Virágzó közösséget látott, gyalogosok siettek a dolguk után, kereskedők igyekeztek mindenfelé, és az épületek épek voltak – boltok, műhelyek, még egy hatalmas katedrális is magasodott a háttérben. Ott nyílt a bejárat a föld alatti világhoz. Finom, fehér fényű gömbök árasztották el fénnyel a jelenetet, mint valami utcai lámpák.

A város lakosai nem emberek voltak, de Will rájuk ismert a csontvázak alapján, amelyeket odalent látott. Mindenféle méretű, formájú, színű lények voltak ezek, mint ahogy az emberek is sokfélék, bármely városban járunk is. Voltak köztük idősek, de voltak gyerekek is, akik az utcán játszottak. Felbolydulásnak, erőszaknak, vérfürdőnek nyoma sem látszott, pedig a hatalmas csonttemető, amelyet Willék a katedrális alatt találtak, arra utalt, hogy mindez lételemük volt.

Mindenütt rend uralkodott. A társadalom szervezettnek tűnt, és virágzott. A lehető legvalószínűtlenebb szó írta le legpontosabban a látványt: civilizált.

– Mit látsz, Will? – kérdezte Franklin.

– Erre nem számítottam – felelte a fiú.

Abban a pillanatban, ahogy megszólalt, a képek eltűntek az elméjéből, és ő ismét a kígyóval találta szemközt magát. Most már látta hideg szemében az élet, az intelligencia szikráját. Érezte, hogy a kígyó méregeti, és uralma alá akarja vonni a gondolatait.

Will levette a szemüveget. Nem akarta sem érezni, sem látni azt, amit ez a lény mondani akart neki.

Egy nép voltunk.

Franklin nevetésére riadt fel, és amikor megfordult, azt látta, hogy a férfi Abelson fölé hajol, és rá figyel.

– Igen, még sokat kell tanulnia a barátainkról – bólogatott a férfi. – De mind így kezdtük.

Will kizárta elméjéből a nyugtalanító kételyt és a kérdéseket, amelyeket ez felvetett. Újult erővel és elhatározással tért vissza a feladatához.

– Szóval ezt találtad odalent – állapította meg.

– Így van – bólintott Franklin. – A romok közé rejtették, hétköznapi halandó szeme előtt rejtve maradt. Élő emlék, amely megőrizte létük lényegét a megtalálója számára. Miután kapcsolatba lépett velünk, a közvetített képek lassan elvezettek hozzá.

– Tehát amit róluk tudtok, azt ettől a szerkezettől tudjátok?

– Tehetségük szíve – felelte Franklin, és csodálattal tekintett az asztrolábiumra. – Megtanultunk azonosulni vele. Komoly önfegyelem szükségeltetik ehhez. Foglalkozni kell vele, sok időt kell eltölteni a jelenlétében. Meg kell neki mutatnod, hogy hajlandó vagy köteléket kialakítani vele, és akkor lassacskán felfedi magát előtted. De erre hamarosan magad is rájössz, Will.

Will már pontosan tudta, miről beszél a nagyapja. Még most is érezte a szerkezet erejét, amely meleg, kellemes érzettel, hízelkedve csábította – mint amikor az ember hosszú idő után újra megpillantja egy régi, kedves barát arcát.

– A Másik Csapat így mutatta meg nekünk, kik is voltak ők, és mit adhatnak nekünk, mielőtt közvetlenül kapcsolatba léptek volna velünk. Dr. Abelson ért el először áttörést. Ő különös tehetséget mutatott, így könnyebben befogadta a kapcsolatot, mint bárki más, úgyhogy többet is tudott meg a Másik Csapattól, mint bárki más.

Abelson bólogatott, de az is lehet, hogy csak reszketett. Mindenesetre arca jobb oldala kissé eltorzult. Will arra jött rá, hogy mosolyogni próbál. Még a kezét is felemelte vagy fél centiméterre a fotel karfájáról, és nagy lelkesen a hüvelykujját emelte Will felé.

– Ennek mi volt az oka? – érdeklődött a fiú.

– Technológiai fejlettségben a Másik Csapat még ma is fényévekre megelőz minket, de látták, hogy dr. Joe a legjobb tudósunk. Így aztán azzal tisztelték meg, hogy gondolatokat és terveket közvetítettek felé. Ezek olyan összetettek és fejlettek, hogy többségünk fel sem foghatja őket. De dr. Joe más. Ő tudta, hogy ezek világmegváltó gondolatok. A korszerűnél is modernebb laboratóriumokat hoztunk létre, és ő ezeket teljes mértékben kihasználta, így a Másik Csapat ajándékait csodákká alakította. Ezek előnyeit a mai napig élvezzük.

– Sötét technológia – bólintott Will.

– Pontosan így van.

Will valahonnan egy adag ártatlan, kisfiús lelkesedést húzott elő.

– Nagyon szeretném látni! Megmutatod nekem?

Franklin és dr. Abelson jelentőségteljesen nézett össze.

– Lehet róla szó – szólt Franklin, és elnyomott egy mosolyt. – Gyere velem, fiam!

Megpaskolta Abelson karját, és az ajtóhoz lépett. Will követte, de még vetett egy utolsó pillantást az ősi kígyóra, amely mozdulatlan volt, akár egy kő, és azzal a zavarba ejtő, hideg pillantással fixírozta.

– Azt is elmesélem, hogyan szereztünk tudomást a Próféciáról – mondta Franklin.

Ajay a torony lábánál kilopakodott az oldalsó ajtón. Korábban már leosont, és hatástalanította az egyik biztonsági kamerát, amelyet a külső falra szereltek. Örömmel látta, hogy a kábelt azóta sem dugták vissza a kamerába.

Igyekezett a fák árnyékában maradni, és olyan lassan osonni, ahogy csak lehet. Arra az eshetőségre is felkészült, ha esetleg lebukna – azt fogja mondani a biztonságiaknak, hogy egy ilyen gyönyörű nyári estén muszáj volt sétálnia egyet a szigeten.

Ha nem kínoznak meg. Szinte biztos, hogy összeomolnék, mint egy kártyavár, ha csak a legapróbb fájdalmat is ki kellene állnom…

Megszólalt a zsebében a csipogó, mire vagy fél métert ugrott a levegőbe ijedtében, és egy bokorban landolt. Megnézte az üzenetet.

Várok.

Ajay dühösen felmordult, és kedve lett volna így felelni: Nem látod, hogy megteszem, amit csak lehet, te nő? De ehelyett csak annyit írt: Már csak pár másodperc!

Feltápászkodott a földről, és továbbsietett az ösvényen. Amint belépett a kis temetőbe, a fák között meglátta, hogy az egyik biztonsági őr a közelben sétál. Mielőtt bármit is tehetett volna, egy kéz galléron ragadta, és berántotta egy nagy szobor talapzata köré nőtt bokorba.