Kollár Betti: Esküdt ellenségek

Copyright © 2025 by Kollár Betti

ISBN: 978 963 598 392 6 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Belív illusztrációk: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Balázs Piroska, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: romantikus

Félixnek,
az én belevaló, bátor, harcos kis kutyámnak,
a négylábú legjobb barátomnak

Mindenkinek, aki hajnalban olvasás közben
hangosan felsikít, amikor az ellenségekből végre
szerelmesek lesznek

Kedves Olvasó!

Az Esküdt ellenségek Keszthelyen játszódik,
és bár a történet írása közben többször jártam
és kutattam a városban, szabadon engedtem
a fantáziámat is. A regényben szereplő iskolák,
városi programok és egyes helyszínek
a képzeletem szüleményei, illetve előfordult,
hogy a valóban létező helyszínekhez is
hozzáadtam pár pluszjellemzőt. 🙂

„Vannak eleve elrendeltetett és a végzet által
meghatározott sorsok és kapcsolatok.

A mi végzetünk pedig az,
hogy ellenségek legyünk.”

1. FEJEZET

Március 29., kedd

Hogy mivel érdemes tölteni a tavaszi szünet utolsó napját?

Én azt mondom, valami olyannal, ami aztán garantáltan tönkreteszi a legnagyobb ellenséged első tanítási napját.

Például beöltöztetni az imádott iskolája bejáratánál lévő imádott szobrát.

Csípőre tett kézzel, elégedetten szemlélem Cinczár Nándort, aki a sulink logójával ellátott ruhákban feszít.

Jó, valójában nem az igazi Nándor az, csak a CC magániskola bejáratától nem messze álló bronzszobra.

Már este nyolc múlt (megvártuk, hogy besötétedjen), ami azt jelenti, csak pár óra maradt vissza az egyhetes tavaszi szünetből. Két utcai lámpa ég a közelben, na meg a szobrot megvilágító talapzati fény, de arra rádobtunk egy fekete pulcsit, hogy ne legyen olyan erős.

A diákönkormányzatunkból tízen vannak jelen, és mind fekete cuccban jöttünk, mert a legjobb barátnőm, Lana szerint ez alap, ha az ember tilosban jár.

Jókedvűen mérem végig a ma esti művünket. Az eredmény tökéletes: Cinczár Nándor az iskolánk logóját és ruháit viselve, földvárys diáknak öltöztetve.

Ugyan a rivális sulink szobra eredetileg bronzszínű, mégis meg mernék esküdni rá, hogy az alapító egy sötétlila bársonyzakót visel – az iskolájának színét –, amit a CC-sek is annyira büszkén hordanak.

– Mit gondolsz, elnök? Jó lesz így? – érdeklődik az unokatesóm és egyben az egyik legjobb barátom, Koli összébb húzva a kabátját.

Bár naptár szerint tavasz van, az időjárás teljesen összezavarodott. Két hete egy váratlan havazás érkezett, aztán egyik napról a másikra tízről húsz fok lett.

Kolival rokonok vagyunk ugyan, a hőháztartásunk azonban ég és föld. Én jól bírom a hideget, így a tavaszi esték hűvösét is, ő viszont kapucnis pulcsiban és télikabátban is vacog.

Amikor a múlt héten előállt ezzel a szoborbeöltöztetős tervvel, nem hittem, hogy az ötletgazda szerepén kívül más funkciót is tervez betölteni. Az életfilozófiája szembemegy mindazzal, amibe a fennmaradáshoz szükségesnél több energiát kell befektetni. Aztán a mai ebéd után benyomott egy délutáni szunyát, két energiaitalt, és úgy érezte, itt a helye.

– Szerintem jól áll neki az új egyenruhája – fújom ki az arcomból az egyik szőke tincsemet, miközben vigyorogva összepacsizunk Kolival. – A CC is meggondolhatná, hogy átvált erre.

– A Cinczár Nándor Gimnázium századik éve sötétlilát és fehéret visel, a változásra valószínűsíthető esély mindössze három százalék – közli Molli, a diákönkormányzatunk elnökhelyettese, mire összerezzenek.

Mellettem áll, és fogalmam sincs, mikor került ide, tekintve, hogy öt másodperccel ezelőtt még a szobor körül ügyködött.

A diákönkormányzatunk felépítése egyszerű: minden évfolyam összes osztálya kötelezően kiállít két-két képviselőt, akik részt vesznek a gyűléseken. Közülük kerül ki az elnök, az elnökhelyettes, a titkár, a média- és a programfelelős, ezt az ötfős társaságot pedig rendszerint a DÖK magjaként emlegetik.

Vannak feladatok, amiket mindannyian, a képviselőkkel közösen hajtunk végre, másokhoz elég mozgatni ezt az ötfős társaságot.

Míg Kolival és Lanával nekünk ez a harmadik évünk a Földyben, a mag másik két tagja, Molli és Olli már a negyedik évüket tapossák. Eggyel előttünk kezdtek, de mivel nyelvi előkészítős ötosztályosba járnak, jövőre együtt fogunk elballagni.

Ötünk közül Molli a legrégibb DÖK-tag, úgyhogy ő a legtapasztaltabb is. Vérprofi, amikor hangtalanul fel kell tűnni a semmiből, vagy épp egy ijesztően pontos valószínűségszámításra van szükség. Matekfaktos, precíz, rutinos és gyors észjárású, azt is ő eszelte ki, hogy szerezzünk olyan oldalt gombos sportnadrágot, amit kényelmesen fel tudunk adni Nándor bronzlábaira.

Koli épp az ujjatlan kesztyűjébe bújik bele, de feltámad a szél, és elejti. Kelletlenül hajol le érte, Molli szavai nyomán azt morogva, „persze hogy száz éve”.

A Cinczár Nándor magániskola és a Földváry Terézia Gimnázium alapítási éve pontosan megegyezik, ami már önmagában is éppen eléggé zavaró, pláne ha még azt is hozzátesszük, hogy elméletben testvériskolák vagyunk.

Mielőtt azonban Koli felvehetné a kesztyűjét, Logan, Lana corgija ott terem, és a szájába kapja a zsákmányt.

– Ne már, Luke! – jajdul fel az unokatesóm, de mire felé nyúl, a kutyus az apró lábaival elnyargal.

Lana nem habozik, egy ügyes csellel bekeríti a kis corgiját, és a mellkasához emeli. Logan kapálózik egy kicsit a kezei között, de nem ellenkezik, amikor gazdája kiveszi a szájából a fél pár kesztyűt.

– Ő Logan – emlékezteti Kolit, miközben visszaadja neki a tulajdonát. – Tudom, hogy igazából tökéletesen tisztában vagy vele.

Koli átveszi és kelletlen arccal tartja el magától a kutyanyálas ruhadarabot.

– Amíg az én cuccaimat lopkodja és nyálazza össze, nem vagyok hajlandó a nevén nevezni – ellenkezik.

Előkeresek a farzsebemből egy zsepit, és átnyújtom Kolinak, hátha segít a tisztogatásban. Egy ideig próbálkozik vele, de aztán túl fárasztónak találja, vagy csak megunja a dolgot, és inkább a kabátja zsebébe süllyeszti a kezét.

– Egyébként is, miért hoztad magaddal? – pillant Lanára, aki erre arcát a kutyus pofijának nyomja.

– Mert szeparációs szorongása van.

Tény és való, hogy Logan szereti mindenhova követni a gazdáját, viszont amikor ölbe veszik, az arcára egy dolog van csak írva: legszívesebben menekülne. Megszaglássza gazdája színes gyöngyös nyakláncát, de kénytelen tudomásul venni, hogy nem valami finomságból készült.

– Nem hiszem, hogy jót tesz neki, ha emiatt mindenhova magaddal viszed – jegyzi meg Molli.

– Apa csak éjszaka jön haza a tavaszi kirándulásról. Ha otthon lenne, nem hoztam volna el – magyarázza Lana.

A szülei pár éve váltak el, az anyukája néhány várossal odébb költözött, Lana pedig azóta javarészt az apukájával él. Ünnepekkor meg időnként hétvégente tölt az anyukájával több időt. Az apukája nemrég összejött az egyik kollégájával, akivel most elutazott néhány napra. A tavaszi szünet miatt Lanát is hívták, de ő még barátkozik ezzel az új helyzettel. Inkább nálunk aludt, és két csajos estét is tartottunk.

Elfordítom a tekintetem a kutyusról, és felnézek az előttünk álló műre. Olli, a titkárunk, és Márkó, az egyik végzős DÖK-ösünk épp egy Földváry-logós baseballsapkát helyeznek Nándi holdfényben megcsillanó kopasz feje tetejére. A szobor több mint két méter magas, de Márkó a kosárcsapatunk egyik centere, Olli is legalább 190 centi, így könnyedén elérik a tetejét.

Két kilencedikes képviselőnk a Cinczár bejáratánál őrködik, míg egy A-s évfolyamtársunk, Máté (akit mindenki Matyinak becéz, mert van egy másik Máté is az osztályukban) épp fotózza az elkészült művet.

Cinczár Nándor szobra nem csupán egy emlék az iskola előtt, sokkal inkább egy kabala. Közvetlenül a bejárattal szemben áll, a feje épphogy kiemelkedik a szögletesre nyírt sövények és fák takarásából. A CC diákjai minden egyes megmérettetés előtt megszállottan dörzsölgetik a bal lábszárát, legyen szó röpdolgozatról vagy szerelmi vallomásról. Úgy tartják, ha nincs dörzsi, nincs szerencse. Szóval a sok tapitól már úgy csillog a lába, akár egykoron kopasz feje búbja. Ám a babonájuk itt még nem ér véget. Mivel a szobor egy szerencsehozó kabala, a diákok szemében szent és sérthetetlen. Az pedig, ha a legnagyobb ellenségük kicsit feldobja és összetapizza nekik sulikezdésre, valószínűleg a legnagyobb sértés, ami csak érheti.

– Szerintem a jó öreg Nándi hálás lenne még egy kis pluszvédelemért – jegyzem meg, majd előhúzom a földön heverő táskámból focicsapatunk erre az alkalomra adományozott sípcsontvédőjét.

Koli vigyorogva átveszi, majd a szoborhoz lép.

– A Földváry diákönkormányzata pedig a rongálás miatti büntetőeljárás elkerüléséért lenne hálás.

A világ legidegesítőbb hangja csendül az éjszakába, és meg sem kell fordulnom, hogy tudjam, ki áll mögöttem. A lelki szemeim előtt azonnal megjelenik a lezser alak, zsebre dugott kezekkel, leereszkedő pillantással. Ja, és persze minden bizonnyal egy visszataszítóan sötétlila pulcsiban.

Az arcomra széles mosoly kúszik.

– Sajnos bizonyítékok aligha maradnak – fordulok meg, de amint szembe találom magam a kezében tartott mobillal, a torkomra fagy a szó.

– Köszönj szépen az igazgatóinknak, Rémálom!

Szalkay Arisztiddel, a Cinczár magániskola diákelnökével nézek farkasszemet. Azonnal elfintorodom, de nem a kamerája vagy a kis akciója következtében, és még csak nem is az utálatos becenév hallatán. A lekicsinylő győztes mosolya az oka, ami azt üzeni, ezt a menetet ő nyerte.

– Rágó – biccentek felé üdvözlésképpen.

Elégedetten figyelem, ahogy a megszólítás hatására lehervad az arcáról a mosoly.

Egy végtelenül irritáló személyiség, mint Arisztid, pont olyan, akár az ember talpára ragadt rágógumi. Minden eszközzel próbálod levakarni, de csak annyit sikerül elérned, hogy egyre idegesebb leszel tőle.

Karba fonom a kezem, és Nándi szobra felé biccentek.

– Ha azért jöttél, hogy csatlakozz, akkor bocs, de nem fogadunk fel spicliket.

– Amellett, hogy inkább meghalnék, mint hogy csatlakozzak hozzátok, megjegyzem, elkélne nektek egy spicli. Akkor talán nem buktatok volna le ilyen hamar – vág vissza.

Szenvtelenül széttárom a karomat.

– Lebukni előbb vagy utóbb mindenképp le akartunk, hisz ha nem tudsz róla, oda az élvezet.

A mobilja felett viszonozza a pillantásomat.

– Ha csak bosszantani akartál, elég lett volna idejönnöd. – A szél belekap a kapucnijába, és lefújja a fejéről, de nem törődik vele. – A jelenléted önmagában is éppen elég bosszantó.

Kihívóan állom a pillantását.

– Te már csak tudod, milyen is az, hiszen kénytelen vagy nulla–huszonnégyben elviselni saját magadat.

– Bár kizárólag magamat kellene elviselnem – sóhajt, majd drámaian az égre emeli a tekintetét. Akár egy begyakorolt mozdulatsor, a pillantása visszatalál hozzám, és mintha csak most venné észre, hogy nincs egyedül, elfintorodik. – De te is itt vagy.

– Itt bizony – helyeselek, majd egy túlzó mozdulattal Nándi földvárys öltözékbe bújtatott alakjára mutatok. – És hagyok neked egy emlékeztetőt is arról, hogy itt jártam.

– Látom. – Lustán szemügyre veszi a szobrot, aztán újra a telefonjára néz. – Az igazgatók is látni fogják.

Nem hagyom, hogy megtörjön. Nem mintha rongálásnak számítana, amit tettünk. Ráadásul mi tízen vagyunk, míg ő egyedül, úgyhogy messze nincs akkora előnye, mint hiszi.

– Üdv, igazgató úr! – Előrelépve a kamerába integetek. – Bár biztos szívesen megnézné a videót, attól tartok, azt nem hagyhatom – teszem hozzá.

– Ebből nem tudod magad kivágni, Rémálom – ellenkezik Arisz, majd megmozgatja a telefont. – Bizonyíték is van.

Szalkay Arisztid tizedikes korunkban adta nekem a Rémálom „becenevet”, nem sokkal az első találkozásunk után.

A teljes nevem Weisz Szófia Ajna; a Szófia elvileg bölcsességet jelent, míg a második keresztnevem szépséget, bájt, kedvességet. A szüleim nem tudtak megállapodni a nevemet illetően, ezért még a születésem előtt abban egyeztek meg, hogy mindkettőjüktől kapok egyet-egyet. Mivel több mint négykilósan születtem (anya szerint a születésem élete legbrutálisabb eseménye, bezzeg az öcsém „angyalkaként röppent elő” – ezek az ő szavai), apa átengedte anyának az első név jogát. Szóval anyutól jött a Szófia, míg aputól az Ajna.

Arisz szerint azonban se a bölcsességhez, se a bájhoz vagy a kedvességhez nincs semmi közöm, ha már egyszer kész rémálom vagyok.

A farmerkabátom zsebébe süllyesztem a kezem, amikor Molli sötétben kirajzolódó alakját veszem észre Arisz mögött. Nem tudom, mikor és hogyan került oda észrevétlenül, de ha Molliról van szó, megtanultam, hogy ne keressek okokat.

Beszélni kezdek, hogy magamra vonjam Arisz figyelmét.

– A bizonyíték semmit nem ér, ha nincs nálad.

Unott arccal méreget.

– Miről beszélsz?

Molli ezt a pillanatot választja, hogy megkocogtassa a vállát, mire Arisz összerezzen a váratlan interakciótól, és hátrapillant. Kihasználom az alkalmat, és egy fürge mozdulattal előtte termek, majd kicsavarom a kezéből a telefont. Utánakap, de a meglepetés erejének hála gyorsabb vagyok. Semmi értelme nem lenne feltartanom, hiába vagyok 165 centi, ő majd fél fejjel magasabb nálam, így inkább nekiiramodom.

Balról megkerülöm Nándi szobrát, és a társaim között szlalomozva próbálom egyszerre kitörölni a videót és nem pofára esni. Lana hangosan kommentálja az eseményeket, a futkározás hatására Logan is fellelkesül, leveti magát gazdija kezéből, és utánunk ered.

Arisz a nyomomban lohol, egészen pontosan két métert verek rá, feltéve, ha Lana az esti sötétben a szemüvege nélkül jól látja a köztünk lévő távolságot (valószínűleg nem). Hátrasandítok a vállam felett, de szerencsére éppen elég előnyöm van ahhoz, hogy rohanás közben a figyelmemet ismét a telefon kijelzőjére irányítsam.

Főleg azért vagyok tagja a Földváry focicsapatának, mert szeretek játszani, és mert a meccseken legyőzhetem a CC-t, de kifejezetten kapóra jön az is, hogy az ilyen és ehhez hasonló esetekben az erőnlétem miatt tartani tudom a tempót. Mázli, hogy tornacsukát húztam, és nem bokacsizmát. Gondolatban lepacsizom a két órával korábbi önmagammal, aki a cipőválasztáskor tudat alatt bizonyára számolt azzal az eshetőséggel is, hogy Szalkay Arisztid majd megkergeti a Cinczár épülete előtt.

Arisz telója megkérdezi, hogy biztosan törölni akarom-e a videót, de a mögöttem rohanó srác megelőz a válasszal.

– Ne merd kitörölni, Rémálom! – rikoltja. Képtelen vagyok megállni, megint hátranézek és rávigyorgok, csak hogy érezze, ezúttal alulmaradt.

– 51–50 ide – kiabálom vissza a privát pontversenyünk jelenlegi állását.

– Most van 50–50 – ordítja. – Már mondtam, hogy A húsgombócincidens NEM SZÁMÍT!

Ekkor már fülig ér a szám. Átvágok a Cinczár előtti, a gimihez tartozó felvágós parkocskán, és a sövénykockák között szlalomozva megindulok a halastavuk irányába.

Sikerül törölnöm a videót, de a biztos győzelemhez még a „nemrég törölt elemek” mappából is véglegesen el kell távolítanom. Olyan élesen veszem be a tó felé vezető kanyart, hogy a copfom az arcomba csapódik.

Igazság szerint nem most menekülök először Szalkay Arisztid elől. Sőt, a helyzet az, hogy még csak nem is másodszor.

A tizedikes évünk eleje óta, amikor először választottak minket diákelnöknek, minden alkalmat megragadunk, hogy versenyre keljünk egymással. Melyikünk rúg több gólt a focimeccsen, kinek ígéretesebb az év végi bizonyítványa? Az őszi karneválon mérkőztünk már meg abban, ki jut ki hamarabb a szalmabála labirintusból, és ki nyeri a tökös amőbát, de összecsaptunk már a városi fánkevő versenyen is.

És hogy miért csináljuk? Egyszerű. Vannak eleve elrendeltetett és a végzet által meghatározott sorsok és kapcsolatok. A mi végzetünk pedig az, hogy ellenségek legyünk.

– A húsgombócincidens – liheg mögöttem, amint fellépek a tó felett ívelő fahídra – nem számít bele!

Elkapja a karomat, ujjai körbefogják a csuklómat, miközben a másik, még szabad kezemmel próbálom minél távolabb tartani a telefont. Hüvelykujjam már majdnem rajta van a „végleges törlés” gombon, készen arra, hogy eltüntessem az egyetlen hozzánk vezető bizonyítékot, de akkor Arisz csípőjével a híd korlátjának szegez.

A telefont tartó kezem most már teljesen a víz fölé nyúlik, ezért azonnal stratégiát váltok.

– Beledobom, ha nem hátrálsz két lépést!

Megdermed, és összehúzott szemmel pillant le az arcomra, hogy blöffölök-e.

– Tudod, hogy megteszem. – Eltökélten meredek rá, és elég messze tartom a telefont ahhoz, hogy ne érhesse el.

A hídon gyér a világítás, de ahhoz elég a fény, hogy lássam az arcát, és azt, ahogy döntésre jut. Elereszti a kezem, csakhogy nem húzódik el és teret sem hagy nekem. Helyette a keze kétoldalt a csípőmre szorul, és egy mozdulattal megemel. A korláton találom magam, de hiába kapálózom a szabad kezemmel, esélyem sincs rendesen megkapaszkodni. Ő tart egyedül, a telefont szorongató balomat még mindig a tó fölé nyújtom.

– Ha beledobod, utánadoblak – közli rezzenéstelen arccal, és már elég tapasztalatot szereztem vele ahhoz, hogy tudjam, komolyan gondolja. Ha van ebben a pillanatban valami, amit biztosra tudok, akkor az az, hogy Szalkay Arisztid tényleg beledob a vízbe, ha belepottyantom a telóját.

– Ha törölhetem a videót, akkor megkímélem a telefonod életét – alkudozom.

– Ha törlöd a videót, akár be is dobhatod a tóba.

Farkasszemet nézünk, és fél percig egyikünk sem szól.

A farkasszemezés nem olyan dolog, amit csak úgy a hecc kedvéért csinálunk. Ez egy párbaj, olyan, akár a telefon vagy a szobor sorsa. Lesz egyértelmű győztes és egyértelmű vesztes, olyan pedig, hogy döntetlen, nem létezik. Érzem, hogy nyerésre állok, a szemem száraz, mint a Balaton-parti homok, de már túlestem a holtponton, és olyan, mintha magától így maradt volna. Akár holnap estig is bírnám, Arisz pedig megtörni látszik.

Bizsergető érzés kúszik végig a gerincemen, amiért bezsebelhetek egy újabb pontot, csakhogy váratlanul elengedi a csípőmet. Majdnem hátraborulok, de amilyen gyorsan elereszt, olyan gyorsan meg is tart, és hiába nem esem le, az ijedtségtől pislantok.

– Na, most van 51–50. Csakhogy ide – jelenti ki diadalittasan.

Nem hátrálok meg, a balommal még mindig a víz fölé tartom a telót, és reflexből kijavítom.

– Akarod mondani, 51–51.

– Hányszor kell még elmagyaráznom neked, hogy A húsgombócincidens nem számít? – forgatja a szemét, de tőlem aztán várhatja, hogy egyetértsek vele.

Teljesen mindegy, melyikünknek van igaza (amúgy nekem), a lényeg, hogy a saját álláspontunkból nem engedünk. Olyan régóta vitatkozunk már ezen, hogy ha egyikünk visszakozna, az automatikusan egy pont lenne a másikunknak. Már épp fel akarom világosítani, miért van teljesen eltévedve, amikor zseblámpa fénye villan az arcunkba, és a Cinczár portása tűnik fel a hídon.

– Maguk ketten! Mit csinálnak ott?

Megdermedek. Fogalmam sincs, mit kereshet itt. Amikor a DÖK-kel megérkeztünk, felmértük a terepet, és sehol nem égett villany, a bejáratnál lévő portásfülke is sötét volt.

Az alsó ajkamba harapok, mert hát lássuk a tényeket: épp most öltöztettem be a CC szobrát, plusz lenyúltam a Cinczár diákelnökének mobilját, mégsem húzom be a kezem a víz fölül. Szeretném idegességemben az ujjaimat tördelni, mert nem túl rózsás a helyzetem, de sajnos nincs szabad kezem.

Arisz sem mozdul, a válla felett a híd másik végén viszont észreveszem Kolit, a lábánál meg Logant, aki valószínűleg nem bírta a kergetőzés tempóját, és leszakadt tőlünk. A telefont tartó kezemmel alig észrevehetően intek az unokatesómnak, és két biccentéssel próbálom a tudtára adni, hogy lépjenek olajra.

Megértem, hogy habozik. Fordított esetben én sem akarnám hátrahagyni se őt, se bármelyik társunkat. Ugyanakkor ha most lebukom, a többieket úgy tudom a legjobban megvédeni, ha kimaradnak a dologból.

Molli tűnik fel Koli mellett a semmiből, és egy apró bólintással jelzi, hogy bízzam csak rá. A karjánál fogva rángatja el onnan Kolit, és bár Molli maximum 155 centi, az unokatesómnak esélye sincs.

A sulink legapróbb lányát elsőre talán édesnek és ölelgetni valónak gondolná az ember, de nála nem ajánlatos hallgatni az első benyomásokra. Azt beszélik, kilencedikes korában egyszer repülő rúgással terített le egy végzőst, aki három felszólítás után sem volt hajlandó a sima kukába hajított palackját áttenni a szelektívbe.

A CC portása karnyújtásnyi közelségbe ér, ezért elfordítom a tekintetem a távolodó barátaimról. Gyanakodva mér végig minket, zseblámpájával az arcunkba világít.

– Azonnal jöjjenek le onnan!

Egyikünk sem mozdul.

– Kérem, értse meg, hogy ez most itt egy kulcsfontosságú helyzet – magyarázom.

– Adja ide azt a telefont, és másszon le onnan! – ismétli, mire én csak még jobban kinyújtom a kezem. Igyekszem beakasztani a lábamat a korlátba, de az egyetlen, amit tehetek, hogy abban bízom, Arisz nem enged el, amíg a telója a tét.

– Nézze, az az én telefonom – veszi át a szót. – Nekem is kellene, de ez a csaj kész rémálom. Bele fogja dobni!

– Ne hallgasson rá, ez az én telóm – rögtönzök. – El akarja venni tőlem!

– Gyuri bá, maga CC-s. Csak nem hisz pont neki? – Arisz a „neki” szót olyan lesajnálóan mondja, mintha arra se lennék érdemes, hogy a nevemen szólítson. Elvigyorodom.

– Pont azért nem hisz neked, mert CC-s. Ismeri a fajtátokat.

– Elég! – szól közbe a portás emelt hangon. – Kisasszony, jöjjön le onnan, ez veszélyes! – nyúl értem, de ahogy felém lép, makacsul még hátrébb dőlök.

– Mi folyik itt? – csendül fel egy újabb hang az éjszakában.

A Cinczár igazgatója áll a híd elején, háromrészes öltönyben, a kezében egy aktatáskával. Pont olyan meghökkent arcot vág, amilyennel egy igazgató szembesülhet kedd este azzal a jelenettel, hogy a diákelnöke be akarja lökni a rivális suli elnökét a tóba.

Ariszt váratlanul éri, hogy duplán rajtakapták, és reflexszerűen elenged.

Egyszerre több minden is történik. Egyrészt Logan ugatva megindul a híd másik végéből (ki tudja, miért jött vissza, talán meg akar menteni, vagy csak kiszúrta a portás zsebéből kikandikáló kesztyűt, és szeretné megszerezni).

Ezzel párhuzamosan elveszítem az egyensúlyomat, hátraborulok, és az egyetlen, amibe bele tudok kapaszkodni, az Arisz pulcsija. A portás utánunk kap, és bár sikerül megragadnia Arisz kezét, Logan a lábuk alatt sertepertélve kibillenti őket is a stabil pozíciójukból. Arisszal és a CC portásával együtt átesem az alacsony korláton, és a hínárok meg az aranyhalak között találom magamat.

Prüszkölve emelkedem ki a vízből, majd kihúzok egy nyálkás sötétzöld növényszárat a hajamból. Arisz egy pillanattal utánam bukik fel. Bosszús arccal simítja hátra a homlokába tapadt homokszínű tincseit. Talpra állítja a kétségbeesetten kalimpáló portást, aki azt kiabálja, hogy nem tud úszni.

A víz csak a köldökömig ér, de az orrom telement vele. Megtapogatom a farzsebemet, persze a zsepim is mind elázott, ezért az ujjammal dörzsölöm az orrnyergemet.

A híd nem sokkal a víztükör felett húzódik, így nem estünk nagyot, de ettől még nyilvánvalóan bajban vagyok. Csuromvizesen mászunk ki a tóból, és nem töröm magam, hogy felhívjam Arisz figyelmét a farzsebéből kikandikáló hínárdarabra.

A CC igazgatója a karjánál fogva segíti ki a vízből Gyuri bát, majd megköszörüli a torkát.

– Arisz – szólítja meg a diákját nyugodt hangon, de mielőtt befejezhetné a mondatot, a portás közbevág.

– Arisztid – mutat felénk, a mozdulat következtében vízcseppek repkednek a ruhájából. – Többet vártam magától!

– Már elnézést, de ha maguk végig itt voltak, hogy nem vették észre, hogy a Földváry megbecstelenítette Cinczár Nándor szobrát? – vág vissza Rágó zsörtölődve, majd letörli az arcára repült cseppeket.

– Csak most érkeztünk – feleli az igazgató. Ez egy jó megerősítés, hogy Ariszon kívül nincs más tanúnk, ezért kihasználom az alkalmat, és ártatlanul pislogok.

– Mi aztán nem tettünk semmi ilyesmit!

– Add a mobilom! – nyújtja hátra a kezét Arisz, türelmetlenül mozgatva az ujjait.

A mobil! A balomra pillantok, és csak ekkor konstatálom, hogy üres. Basszus! Mivel nem történik semmi, Arisz visszafordul hozzám, tekintete a kezemre siklik, ezért sietve a hátam mögé rejtem. Behúzom a nyakam, és az átázott rózsaszín cipőmet kezdem fixírozni.

– Lehet, hogy esés közben elvesztettem – ismerem el bűntudatosan.

– Mi?

Elkerekedett szemekkel bámul rám, mire zavartan elfordítom a fejem. Ami azt illeti, tényleg nem szándékosan hagytam el a tóban, de végül is miatta estem bele.

A szemébe nézek, és békítően felhúzom a vállam.

– Nem direkt volt, bocs. – Az állkapcsa megfeszül, a tekintete nem sok jót ígér. Az ajkamba harapok és kérdőn pislogok fel rá. – Így akkor 52–51…?

– A HÚSGOMBÓCINCIDENS NEM SZÁMÍT!

2. FEJEZET

Másfél évvel ezelőtt…

Mondhatnám, hogy a keszthelyi Földváry Terézia és Cinczár Nándor Gimnázium nem állt mindig ellenséges viszonyban, de az igazat megvallva semmi ilyesmiről nem tudok.

A két iskola generációk óta szinte mindenből versenyt csinál: ki gyűjt több papírt a papírgyűjtésen, kinek jobbak az év végi eredményei, ki zsebeli be a sport- és tanulmányi versenyek kupáit, és ki készül jobb programmal a városi rendezvényekre.

A felsőbb éveseink szerint a sulik közötti rivalizálás évszázadokra nyúlik vissza (noha csak a huszadik században épültek meg, és testvériskolaként jöttek létre). Ebből kifolyólag pedig egyszerűen elképzelhetetlen, sőt egyenesen lehetetlen, hogy egy földys és egy CC-s diák más viszonyba kerüljön, mint ellenségesbe.

Amikor tizedikben először diákelnökké választottak, és az előző elnök lenyomta nekem ezt a szöveget, kiegészítve azzal, hogy az egész versengés a két diákönkormányzat és azok mag-tagjai kezében összpontosul, kis híján elnevettem magamat. Természetesen nem akkor hallottam először erről az elrendeltetett, ám legalább ugyanannyira megkérdőjelezhető viszonyról, de az volt az a pillanat, amikor egyértelművé vált, hogy bizony nekem is ezt az utat kell járnom. Mintha ez az elnöki posztomból fakadna. Ugyan már! Előre megpecsételt sorsok? Elrendezett viszonyok? Kötelező versengés? Akkoriban nem hittem az ilyesmiben.

Ezzel egy időben a Cinczár DÖK-vezetőségében is váltás történt. A végzős Balogh Bencét leszavazták, miután a diákönkormányzat anyagi forrásainak java részét a suli halloweeni bulijának megszervezésére költötte, hogy meghívhasson egy híres bandát. Bence esetéből tanulva a posztot ezután egy fiatalabb és elvileg megbízhatóbb tag kapta, név szerint Szalkay Arisztid.

Ő szintén ismerte az iskoláink történelmét, de úgy tűnt, egyetértünk abban, hogy elődeink szemléletében talán lehetett némi túlzás. A beiktatásunk után pár héttel egy semleges területen ejtettük meg az első Földváry–Cinczár-béketalálkozót. Békejobb gyanánt még a Cinczár becses kupáját is magunkkal vittük, amit az előző elnökünk nyúlt le a CC „büszkeségeink” vitrinjéből.

Öt évvel ezelőtt nyerték az iskolák közötti, négy sportágra (atlétika, foci, kosár, röpi) kiterjedő területi bajnokságon. A CC számára az volt az igazi győzelem, hogy lenyomta a Földváryt, ellenben a sulink ragaszkodott ahhoz, hogy a Cinczár csalt (a Földváry öltözőjéből eltűnt néhány sportcipő közvetlenül a döntő focimeccs előtt). Úgyhogy egyik vasárnap délután egy kis csapat földys diák elemelte a CC-sek győzelmi serlegét. Az előző elnökünk akkoriban még csak kilencedikes volt, és szerintem a későbbi elnökké választásában nagy szerepet játszott a kupalopással kiváltott elismerés.

A meglehetősen tartalmas múltunkból kifolyólag hatalmas szónak számított a béketárgyalás. A találkozó célja a két iskola harmonikus együttélésének biztosítására irányuló stratégia kidolgozása lett volna, ám a történelembe ez a találkozás végül A húsgombócincidens néven vonult be.

A helyszín Laca papa étterme, a résztvevők a két diákönkormányzat és a vezetőségük főbb tagjai: az elnök, a helyettes, a titkár, a médiafelelős és a programfelelős.

Hivatalosan akkor találkoztam először Szalkay Arisztiddel, és az első, amit megtudtam róla, hogy neki vannak a világon a legkékebb szemei. Ahogy belépett az étterembe, furcsamód arra gondoltam, nem lesz itt probléma.

Nem, nem arról van szó, hogy áradt volna belőle a szimpátia vagy a kedvesség… Egyszerűen ahogy megláttam, kikapcsolt az agyam. Mintha egyetlen vezeték kötötte volna az értelemhez, amit most egy hirtelen mozdulattal elvágtak. Pontosabban Szalkay Arisztid elvágott.

Nem tudom, miféle őrület lett úrrá rajtam, vagy hogy mit tettek stikában a baracklevembe, amitől még azt is elfelejtettem, hol vagyok. És főleg nem tudom, hogyan válthatta ki mindezt egy olyan apróság, hogy megpillantottam egy fiút… Pedig esküszöm, láttam már korábban is helyes srácokat. SUP-os és focista fiúkat, akik magasak voltak és izmosak, olyan mosollyal, amitől önkéntelenül is azt gondolod, hogy tényleg léteznek pillangók a gyomrodban, és nulla–huszonnégyben készek ott verdesni.

Csakhogy Arisz egészen más volt, mint ezek a srácok. Persze ő is magas, de nem túl magas. A bőre napbarnított. Se nem szőke, se nem barna. A homlokába hulló tincsei a Balaton-parti homok színét idézik. A szemei pedig olyan lehetetlenül kékek, mint a legragyogóbb napsütéses időben a tiszta ég.

És abban a pillanatban, hogy a világ legkékebb szempárja megállapodott az arcomon, elvesztettem az eszem. Olyan volt, akár egy filmbeli pillanat, amikor a főszereplők összenéznek, és egyszeriben mintha megszűnne körülöttük a világ. Korábban sosem éreztem ilyen elsöprő eksztázist, főleg hogy egészen addig a pontig meg voltam róla győződve, ilyen csak a filmekben létezik. Mégis megtörtént velem. Pislogni sem mertem, nehogy megtörjön a varázs. Csak bámultam azokat a gyönyörű kék szemeket, arról is megfeledkezve, mit keresek az étteremben. Nem létezett más, csak Arisztid meg én, és az az örökkévalóságnak tűnő pillanat.

Aztán lassan elmosolyodott.

Csakhogy nem kedvesen. Nem barátságosan. És még csak nem is üdvözlésképpen. Fölényes vigyor volt, az a fajta, amihez elég a szája sarkának mozdulnia, hogy a másiknak minden idegszála befeszüljön.

És az az arrogáns gesztus egyenesen nekem szólt. Tudta, milyen hatást gyakorolt rám, és ettől nyeregben érezte magát. Én meg a ló alatt.

A vonzalmam gyors halált halt. Abban a minutumban megtört a varázs, megjött az eszem, és nagyot puffanva tértem vissza a valóságba. Az ámulatom egy másodperc alatt átcsapott valami egészen másba: le akartam törölni az elégedettséget a képéről. Nem fordíthattam el a fejem, ezért karba fontam a kezem, és felöltöttem a legunottabb arckifejezésemet. Lustán figyeltem, ahogyan a Cinczár diákönkormányzatának tagjai helyet foglalnak a hosszú asztal túloldalán. Az elnökük velem szemben, míg a másik négy tag sorban mellette.

Szalkay Arisztid most már ott ült közvetlenül előttem, de egy szempillantás alatt immunis lettem a csáberejére. Engem figyelt, miközben csapata többi tagja sunyin összenézett. Mellette az elnökhelyettes látványosan végigmért, aztán a tekintete a Koli kezében lévő kupájukra vándorolt. Ariszhoz hajolt, és mosolyogva, magabiztosan súgott valamit a fülébe. Egyetlen szót hallottam ki: bevették.

Arisz kárörvendő vigyora láttán megkondult elmémben a vészharang. Az arrogáns arckifejezésüket figyeltem, ami egyértelműen azt üzente: béketárgyalásról valójában szó sincs. Egyáltalán nem távolságtartóan, nem is óvatosan viselkedtek velünk, sokkal inkább mint a cinkostársak, akik valami nagy dobásra készülnek.

Először csalódottság, majd kétségbeesés lett úrrá rajtam, amiért így csőbe húztak. Aztán elborított a düh, hogy hagytam magam megvezetni. Minden porcikámmal fordítani akartam a helyzeten, megvédeni az enyéimet, de ahhoz meg kellett őriznem a hidegvéremet. Egyetlen kiút maradt: valahogyan magamhoz kellett ragadnom az irányítást.

Hátradőltem a székemen, és látványosan végigmértem Ariszt. Ezúttal én mosolyogtam.

– Köszönjük, hogy eljöttetek – kezdtem, és megemeltem a poharamat is, mintha tósztot készülnék mondani. – Csak azt szerettem volna veletek megosztani – mutattam végig a szemben ülőkön, és kedvesen mosolyogva megráztam a fejem –, hogy szánalmas az agresszív játékotok a sportversenyeken, a sulitok egyenruhájának színe a legvisszataszítóbb sötétlila, amit valaha láttam, és biztosak lehettek benne, hogy idén is elverünk titeket a vizsgapontszámainkkal.

Néma csend telepedett az asztalunkra. Mindkét irányból döbbent arcok meredtek rám. A cinczárosokra összpontosítottam, akik nem egészen egy perccel azelőtt nyilván abban a hitben szambáztak be ide, hogy majd jól megaláznak minket azzal, hogy visszaszerzik a kupájukat, aztán meg csak nevetnek a béketárgyalás lehetőségén. Ez az egész „kössünk békét” dolog nekik csak színjáték volt, amit mi naivan megkajáltunk. A fülemben hangosan dübörgött a vér, a kezem ökölbe szorult, körmeim a tenyerembe vájtak. Hogy lehettem ennyire hiszékeny? Az a feladatom, hogy képviseljem és védelmezzem a sulinkat, én pedig majdnem az ellenség karmai közé vezettem őket…

A székem hangosan csikorogva lökődött hátra, ahogy felálltam és az asztalra tenyereltem.

– És legvégül – hajoltam előre, egyenesen Arisz arcába bámulva –, soha, és ezalatt azt értem, hogy tényleg soha nem szerzitek vissza a kupát – kaptam ki az említett tárgyat Koli kezéből, aki eddig mellettem ülve védelmezően szorongatta azt, és diadalmasan az égbe emeltem.

Hatásos voltam, és lényegre törő, arra azonban nem számítottam, hogy a pincérnő abban a pillanatban érkezik meg, kezében egy óriási, tízszemélyes húsgombócos spagettis tállal. Az öklöm telibe találta a tál alját, és szinte lassított felvételként láttam, ahogyan az étel Arisz arcába borul. A srác reflexből kinyújtotta a kezét, az üres paradicsomosedény belepottyant.

Befordítottam az ajkaimat, és elszántan néztem abba a kavargó, dühös kékségbe.

– Egy–null – nyögtem.

Szalkay Arisztid nem várt túl sokáig a visszavágással.

A következő héten tartották az északi part matekversenyének selejtezőjét. Ezt a nem hagyományos vetélkedőt minden évben megrendezik: a résztvevőket évfolyamszinten elkülönítve a környék gimnáziumai állítják ki. A csapatok egy helyiségben tartózkodnak (rendszerint egy tornaterem van berendezve), és így kell minél csendesebben, közösen megoldanunk a feladványokat. A cél a megadott időn belül minél több feladat helyes megoldása.

Nevezni négyfős csapatokban lehet, a verseny legmeredekebb pontja pedig egyértelműen A próbatétel. Ez lényegében annyi, hogy minden csapat kiküld egy-egy versenyzőt, akiknek a táblákhoz kiállva kell időre levezetniük ugyanazt az egyenletet. Itt nincs részpontozás, ez bónuszfeladat: egyvalaki kap pontot: aki a leggyorsabban (és helyesen) levezeti. A feladat nem száz pontot ér, csupán tízet, így nem ezen áll vagy bukik a verseny, ugyanakkor meghatározó szerepe lehet a végső eredményben.

Tizedik év elején, nem sokkal a beiktatásom után, az évfolyamunk csapatában enyém lett a legjobb év eleji szintfelmérő, így engem jelöltek A próbatételre.

A CC csapata meg persze Arisztidet. Ahogy megálltunk egymás mellett a számunkra kijelölt mágnestábla előtt, nem látszott bosszúsnak. Nem úgy festett, mint aki péntek óta hordozza a kínosan alakult húsgombócos incidens emlékét. Magabiztosan süllyesztette nadrágja zsebébe a bal kezét, míg a jobban már a filcet forgatta.

Az ő csapatuk persze szokás szerint egyenruhában feszített. A magánsulijukban kötelező a sötétlila kockás nadrág vagy szoknya, fehér inggel, sötétlila nyakkendővel és hűvösebb időben blézerrel vagy zakóval.

Előrefordultam. Nem tudtam pontosan, hogy szerepelt a szintfelmérőn, sem azt, milyenek a matekeredményei. Egészen egy héttel azelőttig nem különösen foglalkoztam Szalkay Arisztiddel, és úgy voltam vele, most sem rá kell koncentrálnom. Az én feladatom az, hogy bezsebeljem a győzelmet a csapatomnak.

Csakhogy amint felhangzott az indító sípszó, és megjelent a projektorral kivetített képlet a falon, ő már írt is.

A saját táblámra összpontosítottam, az egyenletre, amit lépésről lépésre kellett levezetnem. A periferikus látásom mégsem bírta kizárni versenytársamat és a tábláját, ami egyértelműen jelezte: előrébb tart.

Próbáltam felvenni a tempóját, de minél gyorsabb ütemre kapcsoltam, ő annál fürgébb lett. Egy idő után már abban sem voltam biztos, honnan tudom, mit kell írni, az agyam túlpörgött, a filcem a táblán csikorgott, ahogy villámgyorsan írtam egymás után a sorokat. Szerintem még csak nem is pislogtam. Abban sem voltam biztos, levegőt vettem-e, a számokra fókuszáltam, a megoldásra, amihez már annyira közel jártam. Még egy osztás, aztán már jöhet is az egyenlőségjel és az eredmény.

Hangos koppanás zökkentett ki: Arisztid letette a filcet a tábla alsó peremére.

Döbbenten vezettem fel a tekintetemet a fehér felületen, majd a pillantásom megakadt a kissé hosszúra rajzolt egyenlőségjelen és az azt követő hetesen.

Basszus! A tanár bejelentette a feladat győztesét, de enélkül is tudtam, hogy kikaptam. A kezem, amivel még mindig görcsösen szorítottam a fekete filcet, a levegőben maradt. Tudtam, hogy sarkon kellene fordulnom, és lelépni, mégsem mozdultam. Nem bírtam.

Arisztid arca csupa elégedettség és felsőbbrendűség volt. Mellém lépett, látványosan végigmérte a táblán a soraimat, majd a kezem felé nyúlt, és kihúzta az ujjaim közül a tollat. Ugyanazt a fölényes mosolyt láttam kirajzolódni az arcán, mint előző héten, amikor Laca papa éttermébe lépve meglátott.

Nem nézett rám, úgy biggyesztette komótosan az egyenlőségjel mellé a hetes számot.

Miután végzett, egyenesen a szemembe fúrta a tekintetét, és mosolyogva annyit mondott:

– Most van egy–null, Rémálom.

3. FEJEZET

Március 30., szerda

Szerda reggel a szokásos turmixommal (banán, zab, fahéj és zabital) indulok suliba. Van, aki kávéfüggő, mások az energiaitalt preferálják, na én így vagyok a zabbal. Akár egy ló.

Zabpelyhes süti, zablisztes muffin, zabkása, és még sorolhatnám. Van egy tuti, mosogatógépbe tehető műanyag poharam, mindig ebben szállítom a reggelimet, és elkortyolgatom útközben.

A Földváry gyalog nagyjából húsz percre van a lakásunktól, úgyhogy rendszerint sétálok. Szinte mindig a kedvenc útvonalamon megyek, a Sétáló utcán keresztül.

Ez a hely minden évszakban más, de mindig különleges. Nyáron, kora ősszel és karácsonykor ellepik a turisták, nagy a pörgés és a nyüzsgés. Októberben már őszi színekbe vált az egész, télen pedig ünnepi fényárban úszik.

Aztán ott van az én kedvenc időszakom, a tavasz. Ilyenkor virágba borulnak a fák, nincs óriási tömeg, csak a megszokott, ismerős környezet.

A budapestiek sokszor a Váci utcához hasonlítják a mi kis Sétáló utcai üzletsorunkat. Kíváncsiságból egyszer, amikor a fővárosban jártam, megnéztem a Váci utcát, de az a tömeg és a felhozatal egész más szinten mozgott, mint itt.

Március vége lévén már virágozni kezdtek a cseresznyefák, és nem sok dolog van, amit jobban imádok ennél. Talán csak a feltámadó kellemes szelet, ami már nem olyan fagyos, hogy csípje az arcomat, és a levegőbe repít egy csomó virágszirmot.

A Sétáló utcára érve mély levegőt veszek, és elégedetten indulok meg a macskaköves úton a Földváry irányába. Kétoldalt butikok, kávézók, fagyizók és éttermek sorakoznak. A Fő tértől pár méterre szokás szerint elhaladok Béla bácsi mellett, aki most is kellemes hegedűszóval tölti meg a belvárost. Amint észrevesz, azonnal átvált Myles Smith Nice To Meet You című dalára, amit egy nagy mosollyal és egy szendviccsel hálálok meg.

Ez amolyan rutin, egy kimondatlan egyezség közöttünk. Anyuval kezdődött az egész, aki éttermi séfként általában bőségesen hoz haza ételt, és egyik reggel megkínálta Béla bácsit is. Ő pedig viszonzásképp megkérdezte, mi anya kedvenc dala, majd eljátszotta a U2-tól a With or Without You-t. Másnap este megkérdeztem anyut, készíthetek-e egy szendvicset reggelre Béla bácsinak, és azóta így megy.

Ahogy távolodom, egyre halkabb a hegedűszó, de még sokáig elhallatszik. Jól kezdődik a reggel, a turmixom finom, a nap máris melegen süt, és sehol egy felhő az égen. A jó kezdet pedig azt sejteti, a tavaszi szünet utáni első tanítási napom is jól alakul majd.

A Sétáló utca végén csatlakozom Kolihoz, aki ezúttal nem a Festetics-kastély előtti sarkon vár, ahogy szokott, hanem már mozgásban van a suli felé. Felgyorsítom a lépteimet, hogy beérjem, de nincs nehéz dolgom, mert Koli sosem siet.

– Itt akartál hagyni? – érdeklődöm, amikor beérem.

– Dehogy, hisz itt vagy – feleli, ám ahogy végigmér, rosszalló kifejezés ül ki az arcára. – Már attól megfagyok, hogy rád nézek.

– Miről beszélsz? – nézek le a ruhámra. Zsebes bő farmer, a kedvenc rózsaszín vászoncipőmmel és tavaszi farmerkabáttal.

– Legalább sapkát vettél fel – mondja a baseballsapimra pillantva, amelyen hátul szokás szerint áthúztam a copfomat.

Koli persze még mindig télikabátot és háromszor a nyaka köré tekert kötött sálat visel. Rajtam is van pár réteg, de tény, hogy hozzá képest alulöltöztem.

– Csak egy perccel érkeztem előtted, de annyira fáztam, hogy muszáj volt mozognom – morogja. – Lehetne már végre nyár!

– Akkor az lenne a bajod, hogy túl meleg van – emlékeztetem, mire olyan fejet vág, mint akit most ezzel megfogtam.

Útközben előhúzom a táskámból a franciajegyzeteimet, mert Vadász mára beígért egy felelést, és emiatt egyre nyugtalanabb vagyok.

– Akarod, hogy kikérdezzelek? – ajánlja fel Koli.

– Témakifejtésből? – vonom fel a szemöldököm, mert azért ez nem az a feladattípus, amibe könnyen bele lehetne kérdezni.

– Legyen az, hogy felteszek egyetlen kérdést, és ha tudod a választ, mindent tudsz, ha meg nem… Sejtheted. – Ugyan a sálja az orráig takarja az arcát, de a szemén látom, hogy vigyorog.

– Már megint? – jajdulok fel. – Szerintem csak meg akarod spórolni az energiát, hogy több kérdést kelljen feltenned – cukkolom mosolyogva.

– Sosem állt szándékomban mást állítani – vonja meg a vállát.

Elgondolkodva térek vissza a jegyzeteim vizslatásához. A témakifejtés a legrémisztőbb az egész franciaérettségiben (már persze Vadászon kívül). Írásban elboldogulok, ott van időm megnyugodni és gondolkodni, de a beszéd… Még egy év vissza van az érettségiig, mégis a hányinger kerülget, ha csak rágondolok, hogy előbb vagy utóbb el fog érkezni az a nap is.

Befordulunk a kastély végénél, és már csak néhány utcányira vagyunk a Földytől, mégis megállunk, mert amikor mindhármunknak van első órája, Lana itt szokott hozzánk csatlakozni.

– Túl nagy a tét. Nem akarok a felelés előtt húsz perccel rádöbbenni, hogy semmit nem tudok – döntöm el végül.

– Először is, még sosem láttam olyat, hogy te nem tudsz semmit, elnök – sandít rám sokatmondóan Koli, de mielőtt ellenkezhetnék vele, Lana fordul be a másik sarokról.

Míg Koli az olyan egyszerű színeket kedveli, mint a fekete, szürke és acélkék, addig Lana imádja a telt színeket. Nem kombinálja őket elvetemült módon, ma például a sárga dominál az öltözékében, de a karkötői és a nyaklánca rendszerint több különböző színben pompáznak.

– Sziasztok! – integet, és miután megölel, a jegyzeteimre pillant. – Mi a téma?

– A franciafelelés, egy kérdés, mindent vagy semmit alapon – tájékoztatja Koli, mire Lanával összenézünk.

– Már megint? – vonja fel a szemöldökét, és elvigyorodom.

– Most mondd meg!

– Szerintem vállald be! – veti fel egy kis tanakodás után Lana, amikor egymás mellett elindulunk a járdán. – Ha tudod a választ, az megdobja az önbizalmad.

Alapvetően mindig rengeteget készülök a felelésekre és a dolgozatokra, azonban hiába vagyok otthon biztos a tudásomban, a suliban rendszerint elkap a vizsgastressz. Pláne ha a franciáról van szó.

Nem azért mondom, hogy nem fog menni, mert hallani szeretném a barátaim megerősítését abban, képes vagyok rá, hanem mert ilyenkor tényleg elbizonytalanodom.

Ráadásul a franciaóra egy különösen kényes pont nekem. Az alapórákra ugyan együtt járok Kolival és Lanával, viszont minden héten van két pluszfaktos órám. A másik fakultációm a matek, amivel igazából tök jól el is vagyok, de a francia… Fogalmam sincs, mit gondoltam, amikor felvettem. Na jó, tudom, azt, hogy elképzelésem nincs, mi legyen a második, és a nyelv valahogy nem volt annyira konkrét, mint az irodalom vagy a töri.

Csakhogy a franciafakt nehéz, és a tanárunk, Vadász… Hát, mindenképp hű a nevéhez. Kezdjük azzal, hogy felelés előtt legalább három percen keresztül mászkál az osztályteremben, időnként megáll valaki felett, és amikor az illető végleg összetojja magát, a tanár továbbáll. Amikor végre megleli a prédáját, a kiválasztott diáknak muszáj kiállnia a táblához. Nincs olyan, hogy automatikus egyes, addig gyötör, míg időben belefér az órába, és így is lehet, hogy a végén elégtelennel ülsz a helyedre. Olyanra is volt már példa, hogy valaki sírva fakadt, mert túl nagy volt a teher, és megalázónak érezte az egészet.

Nem tudom, Vadász mit akar a viselkedésével elérni, de ha az életre próbál felkészíteni azzal, hogy tanuljuk meg kezelni a nyomás okozta stresszt, akkor üzenem, hogy ez a taktika nem válik be. Már harmadik éve tanulok nála, de a gyomorgörcsöm és a hányingerem mit sem csökkent ezalatt.

Koli persze jól bírja, ha nem készült rendesen, akkor sem idegesíti magát azon, hogy ki kell állnia a táblához, és majd jól leég. Csakhogy én nem ilyen vagyok. Versmondásnál vagy törifelelésnél úrrá tudok lenni a szorongásomon, de a francia valahogy a kriptonitom. És Vadász még csak nem is kedvel. Van kedvenc diákja (Hajni), aki bármit csinál, jó fej vele, és mindig kivételez, de néha azt érzem, ha megszakadok, én akkor sem tudok neki megfelelni.

– Figyelj, ez egy jó teszt – mondja Koli, amikor belépünk az iskolakapun. Nekünk nincs előtte park, tó vagy szobor, mint a CC-seknél, csak simán áll a házak között a kétemeletes szürke épület. – Vadász amúgy is imádja az