Vízből jöttél
Vízzé leszel
Vízből támadsz életre újból

1. nap: péntek

A kocsi oldalsó ablaka félig le volt húzva, hogy jobban lássa a nőt. A reggeli nap sugarai apró lángcseppekként játszottak a fűben. Mintha tűz égett volna a fűben és őbenne is. Sokszor üldögélt már itt ezelőtt, pont ugyanígy a kocsiban, kezében a teájával, a sportcsarnok mögötti fák alatt, ahol senki nem láthatta, és a térfigyelő kamerák számára is láthatatlan volt. A kukáskocsi hétfőnként jött. A bölcsődei gondozók mindig 9:05 és 9:17 között sétáltak erre babakocsikat tolva és a totyogó apróságokat terelgetve. Ő maga sosem látta őket, de a kis kamera, melyet a háta mögött álló alacsony melléképületre szerelt fel, egy egész éven keresztül megörökített mindent, így a legapróbb részletekbe menően tudta, hogy mi történik reggelente. A kamerát már leszerelte; készen állt.

Újra rápillantott a műszerfalon levő órára. 7 óra 47 perc. A nő aktája az anyósülésen hevert. Hetente háromszor jár ide, reggel, munka előtt. Az érkezés időpontja 6:35 és 6:40 között változott, de az biztos, hogy tíz perccel nyolc előtt hagyta el az edzőtermet, hogy biciklivel kényelmesen odaérjen a tallerupi iskolába még becsengetés előtt. Az elmúlt évben a nő egyetlen alkalommal sem volt beteg. Azt is megfigyelte, hogy a nő férje viszi iskolába a gyerekeket, és az asszony megy értük délután.

Ujjával végigsimította a nő dossziéját. Tekintélyes vastagságú volt. A sportcsarnok hátoldalán nem voltak biztonsági kamerák, leszámítva azt az egyet, amelyet ő maga szerelt fel. Az edzőterem saját térfigyelő kamerája az épület bejárata felé nézett, de azt még a múlt éjjel ártalmatlanította.

7 óra 49. A nő hamarosan érkezik. A férfi kortyolt egyet a hőszigetelt bögréjéből. Mellkasa összeszorult.

A nő aktája mellett egy kis méretű, bőrkötéses kötet hevert, a borítója egészen fényesre kopott. Megsimította a puha bőrborítást, majd a könyvet és a nő papírjait betuszkolta a többi mappa közé a kesztyűtartóba.

Itt az idő. A nő egy perc múlva megérkezik, és felfedezi, hogy a kerékpárja eltűnt. Körbenéz. Közben egyre telik az idő. Már csak alig öt perc lesz hátra a becsengetésig.

Tessék, már jön is. A haja feltűzve, a nehéz sporttáska a vállára dobva, ruganyos léptekkel sétál a biciklitároló felé. A férfi a visszapillantó tükörből követte figyelemmel, aztán beindította a kocsit.

A nő fürkésző tekintettel körbenézett, az órájára pillantott, és futásnak eredt, egyre közeledett a kocsihoz, ahogy az iskola felé tartott.

A férfi megborzongott az izgalomtól, ahogy a nő felé fordította az arcát.

– Jó napot! – köszönt rá, ahogy a nő az autó mellé ért. – Úgy látom, nagyon siet. Elvihetem egy darabon?

*

Nasszrin előtt finoman zümmögött a két képernyő. Odakint a Hans Mules Gade túloldalán a régi házak felett magasan állt a nap, de az ablak felől hűvösen húzott be a szél.

Az éjszakai műszak eleje óta itt ült a két számítógép előtt, bámulta a felbukkanó arcokat és neveket, és még soha életében nem volt annyira elege a muszlim származásából, mint azóta, hogy végzett a főiskolán, és dolgozni kezdett az odensei rendőrkapitányságon.

Egymás után tűntek fel az arcok a képernyőkön, ahogy bevitte az adatokat az asztalon előtte heverő kártyákról. A Fyn szigeti rendőrség kartotékjában arab gyökerekkel rendelkező fiatalemberek százai szerepeltek, és valahogy mindig neki jutott a feladat, hogy frissítse az adataikat, számon tartsa az egymás közötti kapcsolataikat és a tartózkodási helyüket. Nincs is ezzel semmi baj, persze hogy nincs. De egy idő után elege lett abból, hogy mindig ő kapta ezt a melót. Azért, mert ő is muszlim? Vagy mert ő a legfiatalabb? Mert nem elég jó az igazi nyomozómunkához? Olykor még gunyoros megjegyzéseket is odaszúrtak neki, mint hogy: Na, mi újság a rokonoknál? Bekaphatják.

A hangos hahotázás megzavarta Nasszrint, és lopva felpillantott Dea Torpra. Idősebb kolléganője mindig feltekerte a hangerőt, amikor jóvágású, keménykötésű férfiak tartózkodtak a közelben. Szánalmas, gondolta Nasszrin magában bosszankodva. Körülbelül hetvenen dolgoztak a Reaktív Bűnüldözési Osztályon, de ő naná, hogy egy közös ötfős irodába kerül Torp felügyelővel, a részlegvezetővel.

A kutyás osztag egyik tisztje kezében egy bögre kávéval letelepedett Dea íróasztalának a sarkára. A nő kiengedte fényes, hamuszürke, őszes haját, hogy a vállára omoljon. A kutyás tiszt mellényt viselt, de a kabát nem volt rajta, széles vállánál kilátszott pisztolytáskájának a szíja. Kettőjük flörtölése betöltötte az egész irodát. Nasszrin bosszúsan temetkezett vissza a munkájába. Szemmel láthatóan sem Deának, sem a kutyás pasasnak nem kellett azzal tölteniük a munkaidejüket, hogy nyomorult gettógengszterek arcképeinek végeláthatatlan sorát böngészik végig.

– Tessék!

Nasszrin hátrafordult, és szembe találta magát Liam Starkkal. Jól kijött a főfelügyelő-helyettessel, és már régóta ábrándozott arról, hogy ide kerül, az Életellenes Bűncselekmények alosztályára, de azt sosem értette, hogy a férfi miért nem utasítja soha rendre Deát, aki teljesen elfoglalta a közös irodájukat. Néhány idősebb kolléga csak Skótnak szólította Liamöt, részben skót származása, részben pedig a házi készítésű haggis iránti rajongása miatt, amitől időnként az egész osztály vízben feloldott vitaminpirulák és birkafaggyú bűzében úszott.

– Kérsz egy bögre teát? – kérdezte a férfi, és letett egy teli bögrét a lány elé az asztalra, a kártyahalom mellé. – Jól haladsz?

Nasszrin bólintott, és megragadta a bögrét.

– Csak épp nem ezért lettem rendőr – biccentett a fejével a képernyő felé.

Időbe telt, mire a férfinak leesett, hogy mire utal a lány, de aztán a kártyákra mutatott.

– Ez a jó nyomozói munka alapja. Az egyik legfontosabb dolog, amit csinálunk.

Nasszrin a férfira sandított, de az úgy tűnt, komolyan beszél.

– Ha tudjuk, hol vannak, és épp miben sántikálnak, akkor egy lépéssel előttük járunk, és lehetőségünk nyílik a cselekvésre… szóval tévedsz, ha azt hiszed, hogy ez nem fontos.

Elmondta már ezt többször is, de a lányon kívül voltak más újoncok is.

– Ugye tudod, hogy „Díszarab”-nak hívnak?

– Ki hív így? Itt valaki?

– Nem, nem itt… odakint – mutatott a lány a képernyőre. – Ezek a srácok.

– És ez gond? Amikor odakint vagy köztük?

Nasszrin megrázta a fejét, és próbálta elhessegetni a mérhetetlen csalódást, amit az igazságtalanság miatt érzett.

– Nem, a gond inkább az, hogy olyan ritkán vagyok odakint. Még dísznek se nagyon vagyok jó, ha naphosszat csak itt ülök, és a képernyőt bámulom.

A lány belekortyolt a teába, és érezte magán Liam tekintetét. Leégette a nyelvét a forró ital, de legalább most kibökte, ami a szívét nyomta.

Dea újból hangosan felkacagott az asztalánál ülve, de úgy tűnt, Liamöt cseppet sem zavarja a dolog. Lehet, hogy észre se veszi, gondolta Nasszrin. De persze Liam maga hívta Odensébe Dea Torpot, még ha nehéz is volt megérteni, hogy miért.

Nasszrin kutatott egy kicsit a nő után a Google-ön, és nyilvánvaló volt, hogy a részlegvezető már túl van a csúcson, és hétmérföldes léptekkel száguld lefelé a ranglétrán. Dea ötvenegy éves volt, és annak idején bűnügyi nyomozó volt a régi gyilkossági csoportnál Koppenhágában, de aztán történt valami, ami miatt Grönlandra küldték, és ott, a nuuki rendőrkapitányságon töltött el pár évet. Amikor visszatért Dániába, egyszerű nyomozó lett, messze-messze a Fyn szigeti rendőrség vezetőségétől. Meglehetősen lefokozásszaga volt a dolognak.

– Lehet, hogy csak egészen mást képzeltem – rántotta meg a vállát.

Liam gondterhelten összevont szemöldökkel felegyenesedett, és elgondolkodva nézte a lányt.

– Oké, Nasszrin, megjegyeztem. Értem, amit mondasz, de végül is egyszerű közrendőr vagy az első munkahelyeden, úgyhogy… – nézett rá barátságosan – …ígérem, ki fogsz kerülni a terepre nyomozóként, de egyelőre légy türelemmel!

A másik asztal mellett Dea és a kutyás rendőrtiszt kihahotázták magukat, és felálltak. Az iroda ajtajában egy férfi bukkant fel sápadt, feszült arccal, az egyik recepciós kísérte fel, aki elmondta, hogy a férfi azért jött, mert a felesége eltűnt.

*

– A francba! – mormogta az orra alatt Liam.

– Ismered? – kérdezte Nasszrin a háta mögül. Liam bólintott.

– Ez Claus, a fiam vízilabdaedzője a tommerupi vízipóló-egyesületből.

Dea már indult is a férfi felé, aki fürkésző szemekkel körülnézett a szobában, míg végül a tekintete megállapodott Liamön.

– Charlotte eltűnt! – mondta olyan hangosan, hogy a hangja visszhangzott a félig üres irodában. – Biztos, hogy történt vele valami. Neki kellett volna elhozni a gyerekeket, de nem ment értük, és te is tudod, hogy sose hagyná, hogy Olivernek várnia kelljen rá a bölcsődében. Valami történt vele, baleset, vagy bűncselekmény – hadarta a körülötte leszálló csendben.

Dea odafordult Liamhöz, de a férfi hagyta, hogy a részlegvezetője magához ragadja a szót:

– Velem beszélt telefonon – kezdte a nő, és gyorsan lófarokba fogta a haját. – Már akkor is próbáltam elmagyarázni, hogy sajnos nincsenek meg a szükséges erőforrásaink, hogy minden követ megmozgassunk, csak mert a felesége néhány órája nem jelentkezett. Felnőtt nő, és annyi lehetséges magyarázat létezhet rá, hogy…

– Nem arról van szó, hogy pár órája nem jelentkezett – vágott közbe Claus mérgesen. – Nyoma veszett. Valaki csinált vele valamit. Ezt próbáltam a telefonban is elmondani, de maga nem figyel. Nem állnék most itt, ha nem lennék biztos benne, hogy valami nem stimmel. Charlotte eltűnt!

– Nem ül le? – kérdezte Dea az íróasztal végénél álló székre mutatva. De a férfi odalépett Liamhöz, és az orra alá tartotta a mobiltelefonját.

– Az edzés után elküldtem a srácokat zuhanyozni, és akkor vettem észre ezeket az elmulasztott hívásokat a bölcsődéből – magyarázta, lázasan görgetve lefelé a híváslistákat és az üzeneteket. – Charlotte sose kapcsolja ki a telefonját, és most nem tudom elérni. – A hangja elcsuklott, ahogy a szájából szaggatottan törtek elő a szavak. – Nem ment el a gyerekekért. Tudod, hogy kedden és pénteken edzést tartok a srácoknak, ezeken a napokon Charlotte hozza haza Cillét és Olivert. Ellenőriztem az e-mailjeimet és az üzeneteimet, de nem szólt, hogy nem tud értük menni.

Liam karon fogta a férfit, és odavezette az ablak előtt álló egyik karosszékhez.

– Kérsz egy pohár vizet?

– Nem – felelte Claus, és a kezével elhessegette –, csak segítsetek megtalálni a feleségem!

Dea odalépett hozzájuk.

– Mit gondol, pontosan mikor tűnt el a felesége? – kérdezte, és odahúzott egy széket, majd leült rá, szemben Clausszal.

A férfi odafordult, és úgy nézett a nőre, mintha az vérig sértette volna.

– Honnan tudjam? – csattant fel. – Eltűnt. Nem ment a gyerekekért, és kiderült, hogy ma reggel nem ment be dolgozni. Szóval addigra már nyoma veszett.

– Na, vegyük csak sorba még egyszer! – mondta Liam, és leült melléjük. – Azt mondod, hogy reggel már nem jelent meg a munkahelyén? Hol dolgozik, Tommerupban? Tanár, ugye?

Claus bólintott.

– A tallerupi iskolában – felelte. – Mielőtt idejöttem, felhívtam az egyik kollégáját, aki azt mondta, hogy őket sem értesítette. Nem jelentett beteget, egyszerűen eltűnt. Keríteniük kellett egy helyettest, aki megtartja az óráit, úgyhogy nyilvánvalóan az iskola is próbálta elérni.

Liam odanyújtott neki egy pohár vizet, ami kilöttyent, amikor Claus szórakozottan letette a poharat az alacsony asztalra.

– Beszéltem több barátnőjével is – folytatta a férfi –, de ők sem hallottak felőle. Meg kell szervezniük a keresést. Az is lehet, hogy már meghalt!

– Miből gondolja, hogy a felesége meghalt? – kérdezte Dea élesen.

Claus mogorván meredt a nőre.

– Az óvodából és a bölcsődéből is egy csomószor hívtak, mert Charlotte nem ment a gyerekekért zárás előtt. Beate, a tommerupi lelkésznő hazavitte a gyerekeket magához a parókiára, amikor elment a saját kislányáért az óvodába.

Most odafordult Liamhöz, mintha azt remélné, hogy ő megérti.

– A feleségem soha nem felejtene el elmenni a gyerekekért.

– Nem lehet, hogy csak megfeledkezett róla, hogy megígérte neki, hogy ma maga megy értük? – vetette fel Dea. – Vagy esetleg megbeszélte valakivel, hogy ma elhozza helyette a gyerekeket?

Claus közelebb hajolt a nőhöz.

– A fiunk hároméves, és Down-szindrómás. Szerintem még maga is fel bírja fogni, hogy egy anya soha nem hagy magára egy ilyen kisgyereket, akinek ennyire fontos a pontos napi rutin és az ismerős arcok. Soha nem tenné ki ennek Olivert. Mindig mi megyünk érte. Csak mi szoktuk elhozni. A lányunk meg még csak ötéves. Szóval még magának is le kell hogy essen, hogy biztosan történt vele valami.

Deáról leperegtek a férfi szemrehányásai és gorombaságai. Közelebb hajolt, és megkérdezte, mikor látta utoljára a feleségét.

Claus teljesen magába roskadt. Liam figyelte a férfit, és észrevette a belőle áradó kétségbeesést, mely mély árkot vésett a homlokára. Hátrafésült barna haja a szemébe hullott, ahogy minduntalan idegesen beletúrt. Liam tudta, hogy Laursenék Tommerupban laknak a Buchwaldsvejon, és a vízilabda-egyesület társasági eseményeiről látásból ismerte Charlottét, de fogalma sem volt, milyen a viszony a házastársak között, vagy kikkel járnak össze.

– Ma reggel láttam őt utoljára. Fél hétkor, amikor elindult az edzésre. A Jó Formában szokott edzeni a Tommerupshallen sportcsarnokban heti háromszor. Viszi magával a váltóruháját, az edzés végén ott zuhanyozik, és egyből dolgozni megy. Amikor elment, azt mondta, hazafelé bevásárol, mielőtt megy a gyerekekért – temette arcát a tenyerébe a férfi. Látszott, hogy minden erejére szüksége van, hogy megőrizze a nyugalmát.

Liam szemügyre vette a férfit. A kézmozdulatait, a nyugtalanul csapongó pillantását, ahogy végigszántott a kezével a haján. Kereste a bűntudat vagy a hazugság jeleit, de amit észrevett, inkább kétségbeesésnek és félelemnek látszott.

– Ott volt a reggeli edzésen a sportcsarnokban. Beszéltem a barátnőjével, akivel együtt szoktak edzeni. Minden olyan volt, mint máskor. Az edzés után elbúcsúztak, onnan Charlottének már csak pár száz métert kell bicikliznie az iskoláig, ahol dolgozik – meredt Deára Claus, mintha megbánta volna a korábbi dühös sértegetést. – Ilyen még soha nem történt… soha. Úgyhogy biztos vagyok benne, hogy valami nem stimmel. Hogy történt vele valami.

– Elég gyakran megesik, hogy eltűnnek emberek – vetette közbe Liam. – És az esetek legnagyobb részében az eltűnt személy előbb vagy utóbb megkerül.

– Charlotte soha nem tenne ilyet a gyerekeinkkel, a francba, nem értitek? Te láttad őket, nem? Oliver Down-kóros, az ég szerelmére! Neked tudnod kell, hogy ez egyáltalán nem vall Charlottéra.

– Nem ismerem Charlottét közelről, Claus.

– Nem, persze, de hát nem értitek, hogy itt nem stimmel valami? – rejtette a tenyerébe az arcát előrehajolva Claus. – A feleségem bűncselekmény áldozata lett, és segítenetek kell, hogy megtaláljam.

– Segíteni is fogunk – szúrta közbe Dea. – De azon kívül, hogy nem tudja, hol van a felsége, van még valami, ami miatt azt gondolja, hogy bűncselekmény történt?

– Biztos, hogy bűncselekmény áldozata lett! – egyenesedett fel Claus hirtelen, és az ujjain számolva sorolta az érveit: – A mobilja néma. És ott a bicikli. Azzal kellett volna az iskolába elkerekeznie reggel, de a biciklijét a sportcsarnoknál levő szemeteskonténerek mögött találtuk meg.

– Találtuk? – vágott közbe Liam.

–Igen, vagyis a lelkésznő férje, Peter találta meg. Szerintem amikor én kiléptem a sportcsarnokból, akkor nem volt ott, mert az edzés után, amikor megláttam a rengeteg üzenetet, én is körülnéztem. Természetesen hazasiettem, hogy megnézzem, otthon van-e. Arra gondoltam, esetleg otthon baleset érte, elesett, vagy ilyesmi. Vagy hirtelen rosszul lett, és hazament. Szinte láttam a lelki szemeim előtt, ahogy ott fekszik a földön, és képtelen segítséget hívni.

Claus szeme könnybe lábadt, ahogy elmesélte, hogy a gyerekek a lelkészéknél vacsorázhatnak.

– Szerintem a biciklit azután tették oda, hogy én eljöttem a sportcsarnokból.

– Nem lehet, hogy ő maga tette oda? – kérdezte Liam.

– Minek állítaná a biciklit egy szemeteskonténer mögé, hogy aztán meg eltűnjön? – kontrázott Claus, és türelmetlenül fészkelődött a széken.

– Annak számos oka lehet. Az is lehet, hogy mialatt itt vagy, már el is ment érte.

– Peter lezárta a kerékpárt egy zárral, ami nála volt a kocsiban.

– Mármint a lelkésznő férje? – vonta fel a szemöldökét Liam.

– Igen, ide is ő hozott el kocsival. Most hazament, mert náluk vannak a gyerekek.

– Ha máskor nem, akkor biztos telefonál Charlotte, amikor megtalálja a biciklijét, és rajta egy idegen zárat – jegyezte meg szárazon Dea.

Liam megköszörülte a torkát.

– A kollégámnak igaza van – mondta. – Mielőtt hivatalosan elindítjuk a keresést, muszáj, hogy legyen még valami, ami arra utal, hogy Charlotte eltűnt. De természetesen komolyan vesszük a bejelentésedet, magától értetődik, és jegyzőkönyvbe vesszük, hogy bejelentetted az eltűnését.

– Megértem, hogy az ön helyzetében ez kissé kegyetlenül hangozhat, de ha egy gyerekről lenne szó, azonnal elindítanánk a keresést. Csakhogy itt egy felnőtt emberről van szó. Legyen türelemmel, és adjon esélyt a feleségének, hátha önként visszatér – mondta Dea.

Liam bólintott. Egyetértett a kollégájával, és hálás volt, hogy Dea a maga egyenes módján szembesítette Claust a valósággal.

– Biztosan előkerül – bizonygatta. – És ha ma késő estig vagy éjszaka sem jön vissza, akkor holnap elindítjuk a keresést.

Claus vonakodva követte a példájukat, ahogy Liam és Dea felálltak.

– De mi van azzal, hogy emberrablás esetén gyorsan kell cselekedni, meg hogy egy bűncselekmény után az első huszonnégy óra a legfontosabb? – próbálkozott Claus, és elhomályosuló szemmel, idegesen tördelte a kezét. Senki nem felelt. Lemondóan megcsóválta a fejét, és a zsebébe nyúlva előhúzott egy összegyűrt papírfecnit.

– Ha hallanak bármit, aminek köze lehet Charlotte eltűnéséhez, kérem, hívjanak. Ha értesítést kapnak balesetről vagy eszméletlen személyről. Bármiről. Hívjanak. Az éjszaka közepén is.

Kisimította a papírfecnit, és rávéste a mobilszámát. Odaadta Deának, majd odafordult Liamhöz:

– Neked megvan a számom, szóval csak hívj, ha bármi van.

Dea ketté akarta hajtani a lapot, de megrökönyödve fedezte fel a hátoldalra nyomtatott szöveget.

Allah nem bocsát meg annak, aki segítőt állít mellé, de akinek akarja, megbocsátja kisebb vétkeit; aki segítőt állít Allah mellé, az megbocsáthatatlan bűnt követ el.

– Ez meg mi? – kérdezte kíváncsian, és feltartotta a rövid szöveget Claus felé, aki közben elindult az ajtóhoz. A férfi megfordult, és visszament.

– Charlotte vallástanár. A papír a bejárati ajtó előtt hevert a földön, biztos kiesett a táskájából, amikor elment.

– Van egy fényképe Charlottéról? – kérdezte Dea. – Amit ki tudunk küldeni a többi kapitányságra, ha holnap ki kell adnunk a körözést.

Claus bólintott, és előkeresett egy képet a telefonján.

– Azt szoktam mondani, hogy Mia Lyhnere hasonlít, arra a színésznőre.

– Mia Lyhnere? – ismételte meg Dea, és kérdő pillantást vetett a kis képernyőre. – Ja, igen!

Egy pillanatig csak álltak szótlanul. Liamnek hirtelen nehezére esett csak úgy elküldeni Claust. Hosszú évek óta ismerik egymást: mióta Liam fia elkezdett vízilabdázni. Nem mintha túlságosan közel álltak volna egymáshoz, de annyira azért igen, hogy érezzék azt a fajta közösséget, amikor az ember valakivel egy csapatba tartozik.

– Most hol vannak a gyerekek? A lelkészéknél? – kérdezte Liam lopva az órájára sandítva. Sajnálta a férfit. Ő maga is pontosan így reagált volna, ha az ő felesége, Helene lenne az, aki eltűnt, úgyhogy tökéletesen megértette Claus aggodalmát és csontig ható félelmét.

– Beate felajánlotta, hogy lefekteti őket, ha közben késő lesz, de ha ma este amúgy sem csináltok semmit, akkor akár el is hozhatom őket.

– Elvihetlek – ajánlotta fel Liam.

– Most? – kérdezte Claus meglepetten, de azonnal kapott a lehetőségen. – Köszönöm, az jó lenne, Peter már hazament.

Liam magán érezte Dea rosszalló pillantását, de nem foglalkozott azzal, hogy a nő semmit nem akar tenni az ügyben, míg el nem telt egy nap. Az a szemrehányó pillantás állandóan arra emlékeztette, hogy Deának nagyobb tapasztalata van a gyilkossági nyomozások terén, mint neki. Másfelől viszont a nőnek nem voltak olyan kapcsolatai a helyiekkel, amelyeket fontosnak tartott volna. Liam tudatában volt, hogy a felajánlása, hogy hazaviszi Claust, sovány vigasz a férfinak, aki nyilván abban reménykedett, hogy ráállítják az ügyre a rendőrség helyszínelőit és nyomkereső kutyáit – de hallani akarta, vajon a lelkészék is ugyanazt gondolják-e a történtekről, mint a férj.

Liam Claus mögött néhány lépéssel követte a férfit, ahogy kiballagtak a kocsihoz. Az edző magába roskadva, lehajtott fejjel kullogott előtte, kezeit a bő szabású tréningnadrág zsebébe dugva. Ha bűncselekmény történt, gondolta Liam, könnyen lehet, hogy maga Claus áll a felesége eltűnése mögött, és ha Charlotte az este vagy később, az éjszaka folyamán nem kerül elő, ez lesz az első lehetőség, amelyet megvizsgálnak. Jól megszorongatják a pasast. Liam sosem kedvelte túlzottan a munkájának ezt a részét. Bizonytalanságban levő, rettegő emberek. És voltaképpen mindegy, hogy Charlotte a helyi alfa-hímmel lép félre, vagy lelépett a Bahamákra; a bizonytalanság mindig a legrosszabb. Gondolatban visszatekerte az időt a pillanathoz, amikor Claus belépett az irodába. Eszébe jutott az edző hangjából kicsengő aggodalom és kétségbeesés. Hogy mennyire erősködött, hogy csináljon valamit a rendőrség, nehogy valaki utólag azzal vádolhassa, hogy nem követett el mindent a felesége megtalálásáért. De ahogy beültek a kocsiba, arra gondolt: lehetséges, hogy Claus jogosan aggódik. Hogy Charlottéval tényleg történt valami, bűncselekmény áldozata lett, és Dea meg ő hamarosan keservesen megbánják majd, hogy nem kezdték el azonnal kerestetni a nőt.

*

Beate épp vizet töltött a nagy üvegkancsóba, amikor meglátta a lelkészlak felhajtóján közeledő kocsit. Hunyorogva próbálta kivenni, hogy kik azok, és felismerte az autóban Cecilie és Oliver édesapját. Odasietett az ajtóhoz, még mielőtt becsengethettek volna. Ha rossz hírt hoznak, azelőtt akarta megtudni, mielőtt kirohannak bentről a gyerekek.

– Szia, Claus – köszönt Beate félve, ahogy kinyitotta a tekintélyes méretű bejárati ajtót. – Itt minden rendben, de ez az egész dolog Charlottéval nagyon furcsa. Mit mondtak a rendőrségen?

– Liam rendőr – mondta Claus, és a mellette álló férfi felé biccentett. – Egyelőre még nem csinálnak semmit.

– Liam Stark – nyújtotta előre a kezét Liam. – Rendőrfelügyelő az odensei rendőrségnél.

– Beate vagyok – szorította meg a férfi kezét a lelkésznő. – Én vagyok a lelkész itt a faluban, és Claus kislányával egy óvodába jár az én lányom.

– Mi Clausszal a vízilabdáról ismerjük egymást – felelte mosolyogva Liam. – Ő a fiam edzője.

Beate bólintott, és abban a pillanatban kinyílt a nappaliba vezető ajtó, Cecilie vágtatott ki a szobából, és átölelte az apja lábát.

– Gyere be, apa, húsgombóc lesz a vacsora!

– Épp most kezdünk hozzá a vacsorához – mentegetőzött Beate. – A gyerekek már éhesek voltak, és… ehettek velünk, ha kértek.

– Igen, apa, gyere – unszolta az apját Cecilie, és magával húzta be a lakásba.

– Nem tudják, hogy eltűnt az anyjuk – mondta Beate Liamnek. – Peterrel csak annyit mondtunk nekik, hogy Charlotte nem ért oda értük az iskolából, bár Claus azt mondja, ma nem is volt bent. Nem a mi feladatunk megmondani nekik, nem?

– Dehogyis – vágta rá Liam. – Még az hiányzik, hogy a gyerekek is halálra rémüljenek.

Beate bólintott. Tetszett neki a vörös hajú rendőrfelügyelő szeméből sugárzó melegség. Volt a férfiban valami megnyugtató. Az összevissza álló, borzas hajában és a vörös szakállában. Valahogy biztonságban érezte magát a közelében.

– Gondolják, hogy történt valami Charlottéval?

– Ilyen korán ezt lehetetlen megmondani, de igazából azért jöttem el Clausszal, hogy megkérdezzem magát, mi a véleménye a dologról.

– Nem ismerem őket olyan jól – felelte Beate. – Leginkább csak az óvodából, meg hát persze ez egy kisváros, mindenki ismer mindenkit.

– Van tudomása olyan korábbi alkalmakról, amikor Charlotte és Claus későn ment a gyerekekért, vagy hogy eltűnt-e Charlotte korábban?

– Nem, nem ez a benyomásom alakult ki róluk, egyáltalán nem.

– Claus azt mondta, hogy a maga férje találta meg Charlotte kerékpárját a sportcsarnok mögött, és rátett egy zárat. Tudja, hogy mit keresett arrafelé a férje?

– Igen, odament, hogy körülnézzen, mert Claus teljesen ki volt borulva, és ott aztán felismerte Charlotte biciklijét, mert gyakran látjuk az óvodánál… azzal a rikító színével nem lehet eltéveszteni – mosolygott a nő.

– És lezárta a saját zárjával?

– Ez jellemző Peterre. A bicikli nem volt lezárva, és ezt nem bírta elviselni. Ő Aarhusban élt eddig, nem egy ilyen kis isten háta mögötti lukban, mint ez.

– Kösz, mi is mindig figyelmeztetjük az embereket, hogy zárják le a biciklijeiket, de persze lehetőleg csak a sajátjukat.

Beate mintha egy kis csibészes mosolyt vélt volna felvillanni Liam szemében.

Peter jött ki az előszobába, és komor képpel nézett Liamre.

– Hallottam, hogy a kerékpárról beszélnek – mondta, és bemutatkozott.

– Csak arról beszéltünk, hogy lezártad – kereste Beate Peter pillantását. A férfi borotvált feje csillogott a lámpafényben.

– Ja, hát, lehet, hogy hülye ötlet volt – ismerte el Peter –, de az ember reflexből így csinálja, ha egy nagyvárosból származik.

– Észrevett valamit a környéken? – kérdezte Liam barátságos mosollyal az arcán.

– Nem, semmit, azon kívül, hogy fura volt, hogy a bicikli az épület mögött volt. Senki nem állítja le oda a kerékpárját.

– És maga azért volt ott, hogy segítsen Clausnak a keresésben?

– Igen – bólintott Peter. – Amúgy az egyetemen volt egy évfolyamtársam, aki egy reggel fogta magát, és elbiciklizett Berlinbe – folytatta könnyedebb hangvétellel.

– Berlinbe? – ismételte meg Liam, és elképedve bámulta a férfit.

– De Charlotte nem biciklizett el Berlinbe, Peter – förmedt rá Beate bosszúsan. – Hisz ott állt a biciklije.

– Nem, persze – hajtotta le a fejét Peter. – Csak úgy értem, az emberek néha kitalálnak ilyen dolgokat… és reggel olyan szép idő volt. Remélem, hamarosan előkerül.

– Igen, mindannyian azt reméljük – vágta rá Liam, és elbúcsúzott. Beate kikísérte a ház elé az udvarra. Nem szabad feladniuk a reményt, gondolta a nő, és körbesandított a lelkészlakot körülvevő fákra és bokrokra. Valahogy sötétebbnek tűntek az árnyak. Jobbra tőle valami zörgött a bokorban, mintha lépteinek zajára egy élőlény keresett volna menedéket a tiszafa mögött.

*

Liam visszament a Reaktív Osztályra Odensébe, és bekukkantott az irodába. Régebben Súlyos Bűncselekmények Osztályának hívták őket, ahogy mindenütt az országban, míg néhány észkombájn ki nem találta, hogy mennyivel jobban és céltudatosabban hangzik a Proaktív meg Reaktív Osztály. Rámosolygott Deára és Nasszrinra, már csak a két nő volt bent.

– Ti még mindig itt vagytok?

– Épp azon gondolkoztam, hogy elmegyek futni egyet – felelte Dea, és lesandított az órára a képernyő alján. – Vagy csak hazamegyek, és bámulom a Netflixet – folytatta habozva. – És hogy ment a dolog a tommerupi pasassal?

– Nem is tudom – mondta Liam. – Claus nagyon feldúltnak tűnik, a nő kerékpárja ott állt magányosan az épület mögött, és a lelkész és a sportcsarnokból ismert emberek is egybehangzóan állították, hogy nem jellemző Charlottéra, hogy elkésne bárhonnan, vagy nem tenné a dolgát.

– Szóval akkor mégiscsak elkezdtél foglalkozni az üggyel már ma?

– A nő eltűnt, és ha már amúgy is ott voltam…

– Kíváncsi vagyok, éppen kivel kefél – kiáltott fel Dea Nasszrinra sandítva.

Liam ügyet sem vetett a nőre: időnként egyszerűen előbújt belőle a koppenhágai bunkó.

A férfi odament Nasszrinhoz, és megmutatta a lánynak a papírfecni hátoldalát, aminek az elejére Claus felírta a telefonszámát.

– Mond neked valamit ez a szöveg? „Allah nem bocsát meg annak, aki segítőt állít mellé, de akinek akarja, megbocsátja kisebb vétkeit; aki segítőt állít Allah mellé, az megbocsáthatatlan bűnt követ el.”

– Nem – felelte kurtán a lány, szemmel láthatóan közömbösen.

– Semmit? – avatkozott bele a beszélgetésükbe Dea. – Mert amúgy Allah a te asztalod, nem?

Nasszrin megcsóválta a fejét, és tovább bámulta a képernyőt.

Liam tudta, hogy a lány a poklot is átélte, amikor Szíriából elmenekült, és keményen küzdött, hogy megtanuljon dánul, és tanulhasson. Azon a napon, amikor Nasszrin átvette a rendőrigazolványát, elmesélte, hogy milyen nehéz utat tett meg, míg rendőr lett, és beilleszkedett a dán társadalomba, és Liam pontosan tisztában volt vele, hogy fiatal nőként és menekültként mekkora ellenállásba ütközött. Tudta, hogy Dea megjegyzése milyen rosszul esik neki.

– Minden rendben, Nassz? – kérdezte halkan.

A lány összeszorított szájjal biccentett, és mereven bámulta a képernyőt.

– Menj haza – folytatta a férfi. – Pihenj. A többi fénykép várhat, rendben?

A fiatal nő kapott a lehetőségen, felpattant, és lekapcsolta a számítógépet. Nem nézett Dea felé, miközben összeszedte a holmiját, és elhagyta az irodát.

Amikor Nasszrin elment, Liam odalépett Dea íróasztalához.

– Holnap reggel felhívom Claust, és ha Charlotte még addig sem bukkant fel, újra kimegyek hozzájuk.

– Igen, ha holnap még mindig nincs meg a nő, az persze már egészen más tészta – értett egyet Dea, és a sporttáskájából előhúzott egy zöld színű futócipőt.

*

Nasszrin kis mélykék Fiat 500-asának nyitott tetején át akadálytalanul áramlott be a levegő. Amikor elege lett a munkahelyén a dolgokból, gyakran kerülőúton ment haza. Tudta, hogy Liam mindent megtesz, hogy ő jól érezze magát, de Deával nem jött ki jól. A nő szemét volt vele. Mindenkivel szemétkedett, kivéve a férfiakat, akiknél be akart vágódni.

Nasszrin rátaposott a gázpedálra, és szilárdan az úton tartotta a kocsit az enyhe kanyarban. Az elhúzható tető miatt vett ilyen autót, de rögtön aznap, amikor megérkezett a kocsi, rájött, hogy van benne beépített turbófokozat is, melyet tetszése szerint tud be- és kikapcsolni, és amikor szüksége volt rá, hogy lehűtse magát, a kocsiban száguldozva fújatta szét a haját a széllel.

Felkanyarodott a nagybátyjai kocsifelhajtójára, és megnyomta a gombot, hogy behúzza a tetőt. A bácsikái jókora házban laktak, de szükség is volt a sok helyre, mert amikor a két férfi egy fél emberöltővel ezelőtt az országba érkezett, egész hegynyi könyvet hoztak magukkal.

Kívülről nem látszott, hogy egy antikvárium is van odabent, és a bácsikái nem is nagyon igyekeztek idecsábítani a vevőket, de időnként megjelent egy-egy vásárló a világ valamely tájáról, hogy beszerezzen egy különleges könyvet. Volt, amikor pár perc alatt nyélbe ütötték az üzletet, máskor több napba is telhetett a dolog, ha a kuncsaft elfeledkezett magáról a bácsikái könyveinek labirintusában.

Az első dolog, ami Nasszrint a házban fogadta, a por ismerős illata volt, azután rögtön Aldar bácsikája homlokára biggyesztett csókja.

– Hát megjöttél, kislányom.

– Igen – hunyta be a szemét a lány, és egy pillanatig csak élvezte a csendet és az illatokat. Aldar gyakran mondogatta, hogy a könyveket lepő por legnagyobb része még Damaszkuszból származik, mert sok kötetet azóta nem nyitottak ki, hogy ideköltöztek.

– Jó napod volt? – kérdezte Aldar, és szemüvegének kerete fölött átpislogva szemügyre vette az unokahúgát. Kezében két régi könyvet tartott, a kintről beszűrődő fény megcsillant a fényesre kopott bőrkötéseken.

Nasszrin megrántotta a vállát.

– Nem akarom hazahozni a munkát.

– Tudom, de te meg tudod, ugye, hogy azért kérdezem, mert elmondhatod, ha van valami – nézett körül Aldar a könyvespolcok és a földön álló könyvoszlopok között. – Érzed az öcsém baklavájának az illatát?

Nasszrin mosolyogva nézte a nagybátyját. Még emlékezett rá, amikor a férfi dús haja és szakálla ébenfekete volt. Mostanra megőszült, csaknem fehér volt.

– Mi nyomja a szíved, kislányom? – próbálkozott újra az öreg.

Nasszrin ismét csak vállat vont.

– Semmi, csak unom már, hogy mindig én vagyok „az a muszlim”…

A férfi lassan bólintott, és együttérzően bámulta a lányt.

– Én már ötven évvel ezelőtt is untam ezt. De ne hagyd, hogy letörjön ez a dolog, mert akkor még úgy végzed, mint én, vén bolond.

Nasszrin elhúzta a száját, és a férfi rákacsintott.

– Nasszrin!

Odafordult a másik bácsikája felé, aki feltűnt a lépcsőn, szétálló hajjal, derekán köténnyel.

– Hozod a sütit? – kérdezte Aldar, várakozással a hangjában.

– Nem, gyertek inkább fel – felelte Hajján. – Megterítettem, és főztem hozzá finom mentateát is.

– Idáig érzem az illatát – mondta Nasszrin, és megölelte a bácsikáját.

Hajján bólintott, és zavartan kibontakozott az ölelésből.

– Mit csináltok?

– Épp arról beszéltünk, hogy lám, ide jutottunk mi ketten, két vén bolond, a könyveinkkel – mondta Aldar, és átölelte a testvére vállát. – Mindet tudod kívülről, nem igaz?

– Háát – mosolygott Hajján zavartan –, azért nem mindegyiket…

– 112. szúra, 1–4. sor – tette próbára Aldar.

Hajján elgondolkodva az ajkába harapott, de aztán rákacsintott a fivérére.

– Ő az Isten, az egy Isten, az Örökkévaló, aki senkitől nem függ, és akitől mindenki függ. Nem nemzett, és nem nemzették, és senki sem hasonlít Hozzá!

– Na tessék! – nevetett fel Aldar büszkén az öccse tudományára. Két év korkülönbség volt a két fivér között, és Nasszrin szemében elválaszthatatlanok voltak. Összetartoztak, és el sem tudta képzelni egyiküket a másik nélkül. – Ugye megmondtam! – rikkantotta Aldar diadalmasan, mintha megnyertek volna valamit, vagy mintha ők hárman épp végbevittek volna valami hőstettet. Terelni kezdte a többieket a lépcső felé.

– Gyerünk fel, és mélyesszük fogunkat a nagybátyád süteményébe!

Nasszrin rájuk mosolygott, és elindult a nyomukban, mialatt eszébe jutott a mondat, amelyet Liam olvasott fel neki. Nem kellett megkérdeznie Hajjánt, magától is tudta, hogy az idézet a Koránból való. De úgy, hogy a kollégái még csak meg sem kíséreltek a szöveg nyomára bukkanni, nem volt kedve segíteni nekik. Elege volt abból, hogy ő a „díszarab”, aki azonnal ugrik, mihelyt előkerül bármi, aminek a legkisebb mértékben is Közel-Kelet-szaga van.

2. nap: szombat

Már egy órája várakozott a műhely mögött. Sms-ben megbeszélték, hogy a fiatalember vásárol tőle három grammot. Előre tudta, hogy rá fog harapni az ajánlatra, mert jó árat mondott. De a srác mégsem bukkant fel. Általában véve nem volt nehéz előre megjósolni a mozgását, de mihelyt alkohol került a képbe, lőttek a szokásoknak és a megbeszélt találkozóknak.

Ekkor érkezett egy sms: Úton vagyok.

Végigfutott rajta a várakozás izgalma. Az éjszaka sötétjében szorosan a falhoz lapult, és fülelt, hogy hall-e lépéseket a műhelyhez vezető úton. Három héttel ezelőtt elvitte Assensbe a kis Peugeot-t, és leállította a tengerészeknek fenntartott parkolórészben a kikötőnél. Azóta ott állt, egészen egy órával ezelőttig, amikor elhozta; ügyelt rá, hogy egész idő alatt háttal forduljon a kikötő biztonsági kamerájának, hogy semmi más ne látsszon belőle, mint egy fekete árnyék. A Golf pedig, melyet most egy éjszakára leparkolt egy egyedülálló anya háza előtt, senkinek nem fog feltűnni.

Végre meghallotta a murvában csikorgó, tántorogva közeledő lépések zaját. Öblös nevetés visszhangzott az utca végéről, erre még beljebb húzódott, egészen a sötétbe. Valakik felvágós orrhangon vitatkoztak. A feljegyzései szerint a fiatalembernek most már egyedül kéne lennie.

Egy pillanattal később a srác és a barátja feltűntek a sarkon. Árnyékuk táncolva vetődött az aszfaltra az utcai lámpa fényében. Hangtalanul előrelépett egy lépést, és szemével követte a két alakot.

A srác hirtelen megtorpant, kutató szemekkel körülnézett, és harsány, ellentmondást nem tűrő hangon ordibálni kezdett. Ő gyorsan visszahúzódott az árnyékban levő rejtekhelyére. Egy pillanat múlva kinyílt a műhely ajtaja. A két férfialak bement, majd odabent, a mocskos ablakok mögött felkapcsolódott a villany.

A zsebében megrezzent a mobiltelefon. Nem a műhelynél találkozunk?

Felmerült benne, hogy válaszol az üzenetre, de ehelyett inkább odaosont a műhely keskeny hátsó bejáratához, lenyomta a kilincset, és óvatosan kinyitotta a korhadt, penészes ajtót. Hallotta, hogy odabent vannak. Fejére húzta a nagy kapucnit, és belépett a hátsó folyosóra.

A sötét előtérből egy pár régi szekrény és egy sámli körvonalait tudta kivenni. Tovább lépkedett előre, kikerült egy zacskó kötözőzsineget. Hangtalanul elhaladt egy becsukott ajtó mellett, és közeledett az ajtóból az olajfoltos padlóra vetülő fénypászma felé.

Odabentről hangok szűrődtek ki, és cigarettafüst bűze árasztotta el a helyiséget.

– Bassza meg, te hülye – hangzott egy orrhangú átkozódás a műhely belsejéből. Egy üres sörösdoboz zuhant a földre, és csörömpölve gurult végig a betonpadlón. – Felmentem.

Koncentrált, hallgatta a lépéseket. Érezte, hogy izzadni kezd a tenyere.

– Én is, csak előbb még pisálok egyet – mondta az egyik srác hirtelen a közelből.

– Itt? – kiáltott fel a haverja; már úgy hangzott, mintha távolodna.

Gyorsan visszahúzódott a sötétbe, mialatt a másik fiatalember léptei elhagyták a műhelyt. Valaki egy fémasztalra tett egy konzerv- vagy sörösdobozt. Most újra felé közeledtek a lépések. Lassan haladt előre, hegyezte a fülét a sötétben, akár egy éjszakai állat. Nagy zörgéssel odébb húztak egy széket a padlón, majd valahol kinyílt egy ajtó.

Vizelés hangja, ahogy a folyadék a vécécsészében levő vízbe placcsan. Gyorsan átvágott a helyiségen, és behúzódott az egymásra tornyozott autógumik oszlopa mögé, majd elrejtőzve állt a vécéajtó és a műhely ajtaja között.

A mosdóból hatalmas böfögés hangja hallatszott. Ahogy a lépések közeledtek az asztalhoz, előrébb lépett. Szívesen megnézte volna a srác meglepett képét, de erre most nem volt idő. Még mielőtt a fiatalember reagálhatott volna, a nyakába nyomta a tűt.

A srác összerándult, majd gurgulázó hang kíséretében a földre rogyott. Aztán néma csend lett. A férfi boldog izgalommal helyezte a keskeny papírcetlit a dugig telt hamutartó mellé.

*

– Ha az anyád az, mindkettőtöket megfojtalak – nyögte álmosan Helene. – Az isten szerelmére, szombat reggel van!

Liam összezavarodva nyúlt az éjjeliszekrényen zümmögő mobiltelefonért. Reggel 6 óra 1 perc. Megköszörülte a torkát.

– Itt Liam Stark… te vagy az, Claus?

Liam felköhögött, és az oldalára fordult, így Helene hátát látta. Általában kevéssel hét előtt keltek hétvégén, úgyhogy olyan vészesen azért nem volt korán.

– Claus, nyugodj meg! Igen, persze, értem, hogy egész éjjel fent voltál és vártál… Claus! – ült fel Liam átvetve lábait az ágy szélén. – Igen, megyünk. Igen, a Tommerup Sportcsarnokhoz. Csak össze kell hívnom a hétvégi csapatot. Még nincs bent senki, de már szóltam nekik. Vegyél mély levegőt, igyál egy kávét, és ne vezess, ha nem aludtál egy szemhunyásnyit sem! Indítjuk a keresést teljes erőbedobással. Igen, értem. Igen, tudom. Most leteszem. Kávé, oké?

– Mi volt az? – motyogta Helene.

Liam visszafeküdt, odahengeredett az asszonyhoz, és átölelte. Mióta csak együtt éltek, hozzászoktak, hogy meztelenül alszanak, és a teste azonnal reagált, ahogy érezte, hogy a felesége paplanmeleg bőre az övéhez simul.

– Munka.

– Szombat reggel 6-kor?

– Tudod, hogy megy ez.

Helene szembefordult a férfival.

– Azt álmodtam, hogy hármasban csináltuk egy másik férfival. Nagyon mocskos kis álom volt.

– Nem lehetett volna inkább egy másik nővel? – jegyezte meg Liam, és újból megcsókolta az asszonyt.

– Szóval azt mondod, unalmas vagyok? – kérdezte Helene, egyből sokkal éberebben.

– Nem, dehogy! Te álmodtál édeshármasról, nem én – mormogta bele a nő kócos hajába, majd magára rántotta a padlón heverő alsónadrágját, fogta a mobilját, és átment a nappaliba, hogy összehívja a reggeli váltást. Vajon merre járt Charlotte Laursen mobiltelefonja az utóbbi 24 órában? Tudjuk, hogy ő vagy a férje szenvednek-e bármilyen mentális betegségben? Történt-e bármikor korábban bejelentés családon belüli erőszakról? Ellenőrizni a nő bankszámláját, minél hamarabb. Felhívta Deát. Kimegyünk a sportcsarnokhoz, és körülnézünk. A nő még mindig nem került elő. Te is odajössz?

Körülbelül egy órával később Liam ott állt a Tommerup Sportcsarnok mögött. Fyrtårn Tommerup, azaz Tommerup Világítótorony, állt a cégtáblákon. Hátulról nézve az épület újnak tűnt – új, többfunkciós edzőterem, új könyvtár, új főbejárat. A ház régi része inkább a főút felé nézett. Az uszoda az épület egész hosszában végignyúlt, eltakarva a kilátást a városra. A csarnok mögött és tőle jobbra erdő terült el. Előtte és balra a város, téglából és fából épült családi házakkal, magasra nőtt sövénnyel. A sportcsarnok hátuljához és a parkolóhoz vezető út bekerített hátsó kertek és az erdő széle mellett futott. A főútról, a Tallerupvejról nem lehetett ide látni, és a terület több pontját a sportcsarnoktól sem lehetett látni. Itt nem nehéz rátámadni egy nőre, és betuszkolni egy kocsiba, gondolta Liam. Könnyen lehet, hogy Charlotte Laursen bűncselekmény áldozata lett.

– Jó reggelt, Főnök!

– ’reggelt, Dea! Előbb értél ide, mint én…

– Ja, és kösz, hogy hívtál.

– Különben szabadnapos lennél?

– Hát vagyunk mi valaha is szabadnaposak? – kérdezett vissza a nő kaján mosollyal.

– De ennek nem szabadna így lennie. Be tudok hívni valaki mást. Nassz magánkívül lenne a gyönyörűségtől.

– Nem kell. Nyugi, Liam, minden oké. Biztos vagyok benne, hogy a két aranyhalam jól elvan nélkülem egy szombati napon.

– Vannak halaid? – meredt rá meglepődve Liam.

A nő nem foglalkozott a férfi képén szétterülő vigyorral, inkább a parkolóra mutatott.

– A keresőkutyák megerősítették, hogy Charlotte járt itt.

– Az eddig rendben van. Találtak friss nyomokat?

– Azt mondják, a nyomok tegnapiak lehetnek.

– És mi van az erdővel?

– Ott most kezdik a keresést.

– Charlotte azóta nem használta a közösségi médiát, hogy elhagyta az edzőtermet. Utoljára az edzésről posztolt az Instagramra egy képet. Az IT-seket ráállítottam a digitális nyomozásra, mobiltelefon aktivitása, közösségi média, hitelkártya, a szokásos dolgok.

– A mobilja tegnap óta ki van kapcsolva? – kérdezte Dea, közelebb lépve a férfihoz. Liam bólintott.

– Igen, úgy tűnik. Reggel megpróbáltam felhívni, de nem vette fel. Ezért hívtam be a kutyás keresőegységet – mondta Liam. Beharapva alsó ajkát, elgondolkodva nézett Deára. – Meg tudnál próbálni kapcsolatba lépni valakivel az iskolából? Kollégával, diákokkal. Tudom, hogy szombaton ez nem egyszerű – vakargatta gondterhelten vörös szakállát. – Ha hétfőre nem kerül elő, fel kell készülnünk rá, hogy beszélünk az összes diákjával, akiket tanít. Ebben szükségünk lesz az iskola segítségére – nézett farkasszemet a nővel Liam, és remélte, hogy az érti a célzást, hogy mindez az ő dolga lesz.

Dea Torp bólintott.

– Nem kéne újra elbeszélgetnünk Clausszal a szokásaikról, a napi rutinjukról, ilyesmiről?

– De igen – helyeselt Liam, bár érezte magán, hogy nincs ínyére a dolog: az ilyesmi kellemetlen, amikor egy ismerősről van szó. Végignézett az épület homlokzatán. – Csak egy percet adj, amíg kicsit körülnézek, aztán kezdhetjük. – Rápillantott az órájára. 7 óra 17 perc volt. – 7:45 és 8:15 között kellenek emberek ide a Sportcsarnok melletti utcákra. Megállítjuk a járókelőket, és kikérdezzük őket, hogy nem jártak-e erre tegnap ugyanebben az időben, és ha igen, nem láttak-e valami szokatlant; aztán ellenőriznünk kell a városi biztonsági kamerák felvételeit az iskolánál és a közeli benzinkutaknál.

– Szombat van – mutatott rá Dea, bár az imént Liam már megjegyezte ugyanezt. – Nem sok esély van rá, hogy az emberek ugyanazt csinálják ugyanabban az időpontban a hét végén, mint pénteken.

– Tudom, de azért csak csináljuk… és majd hétfőn és kedden reggel is ugyanígy, ha addig…

– Rendben – vágott közbe Dea magadóan. – Akkor ráállítom az embereket…

Liam egy pillanatig szótlanul állva nézett csoportvezetője után, miközben gondolatban átfutott rajta, hogy mit tudnak egyáltalán Charlotte tegnapi napjáról. Az asszony háromnegyed hét és háromnegyed nyolc között a sportcsarnok emeletén levő edzőteremben edzett, majd lezuhanyozott, felöltözött, és lement a lépcsőn a kijárathoz. Amikor elhagyta az öltözőt, feltett egy szelfit az Instára, ahol vidáman mosolygott, ráadásul még néhány, izmos karját mutogató emodzsit is odabiggyesztett a fotó alá. Azóta senki nem látta. Nyilvánvalóan odament a kijárathoz, hogy elhagyja a sportcsarnokot. Megkerülte az épület sarkát, ahol a biciklijének állnia kellett, amely most azonban a csarnok mögött volt. Ahova nem nyílnak ablakok. Nincsenek házak. Csupán aszfalt, egy magas, sárga téglafal, a szemeteskonténerek és az erdő széle. Nem egy olyan hely, ahova valaki leállítja a kerékpárját, gondolta Liam. A bicikli még mindig ott állt. Felhúzott egy gumikesztyűt, és óvatosan végigsimított a kormányon. A csengő kissé csálén állt egy ütközés nyomán, és az egyik fékbowden lötyögött, de ez csak normál elhasználódásnak tűnt. A kerekekben elég levegő volt.

Liam lassan, mélyeket lélegezve körbepillantott. Kényszerítette magát, hogy koncentráljon. A földön semmi nem látszott. Sem lábnyomok, sem küzdelem nyoma. A murva úgy hevert a földön, ahogy az eső után maradt. A gyom sem volt letaposva. Nincs ember, aki itt tenné le a biciklijét. Charlotte nem a helyi alfa-hímmel hetyeg éppen. Valami történt vele, és nem ő tette ide hátulra a kerékpárt.

– Skót! – Az egyik kutyavezető jött hátra az épület elől, pórázon vezetve buzgón szimatoló kutyáját. – Az erdőben megtaláltuk a férjet.

– Mármint Charlotte Laursen férjét?

– Igen. A rendőrautóban ül. Adtunk neki egy kis kávét. Teljesen ki van borulva.

Claus a kutyás osztag egyik kocsijában ült a hátsó ülésen, kezében egy bögre, lába kint az aszfalton. A haja kócosan égnek állt, ugyanabban a ruhában volt, mint tegnap. Szeme vörös volt és duzzadt. Liam messziről figyelte egy ideig a férfit. A fia vízipólóedzője már csak önmaga árnyéka volt. Vagy félelem, vagy bűntudat nyomasztja, gondolta magában, mielőtt közelebb lépett a kocsihoz. Mindkettő lehetséges. De a tapasztalata azt súgta, hogy az olyan ember, akit bűntudat gyötör, gyakran inkább próbál normálisnak tűnni, hogy elrejtse a tettét. Claus semmit sem rejtegetett.

Abban a pillanatban, ahogy Charlotte férje megpillantotta Liamöt, felpattant.

– Ennek az egésznek már tegnap meg kellett volna történnie – fakadt ki kétségbeesetten vádló hangon. A tekintete lángolt, ahogy dühösen az erdőben folyó keresőakció felé mutatott.

– Tegnap még nem volt kellő mennyiségű információnk – védekezett Liam. – Nem indíthatjuk be a teljes gépezetet, csak mert egy nő nem ment be dolgozni. Ez sajnos nem így működik, Claus.

– De hát mondtam, hogy nem arról van szó, hogy nem ment be dolgozni, a francba! Mondtam, hogy történt vele valami! Hogy bűncselekmény áldozata lett!

– Nincs egyetlen tanú sem, és semmilyen jel nem utal bűncselekményre – folytatta Liam nyugodt hangon. – Ha nekiállnánk a keresésnek, valahányszor valaki eltűnik néhány órára, kétszer ennyi rendőr se lenne elég.

– De ez most más – fakadt ki Claus mérgesen. – Tegnap is mondtam már. Charlotte soha nem hagyná Olivert a pácban. Soha. Én tudtam, hogy valami nem stimmel, de ti nem hallgattatok rám. Semmit nem csináltatok, és ma meg lehet, hogy már késő.

– Nem mondhatok mást, mint amit már mondtam, és amint látod, most mindent megteszünk, amit tudunk.

– Ja, persze, egy nappal elkésve – krákogta rekedten Claus. – És szerinted mégis mit mondjak a gyerekeimnek? Kérdezősködnek az anyjuk után… Sírnak, nem értik, miért nem jött haza – bámult kétségbeesetten Liamre a férfi.

– Hol vannak most a gyerekek?

– A szüleimnél. Nem messze laknak innen – felelte Claus a fejét csóválva. – Cille és Oliver érzik, hogy valami nem stimmel.

Liam megszorította a férfi karját.

– Claus, az odensei részlegünknél dolgoznak gyerekpszichológusok, csak szólj, és egykettőre kerítünk egyet nektek.

Claus megdörgölte a szemét.

– Kösz, de jobb lenne, ha inkább egykettőre előkerítenétek Charlottét.

Liam bólintott.

– Most nyolcan dolgozunk az ügyön itt, Tommerupban, és mindent megteszünk, hogy megtaláljuk a feleségedet, ígérem.

– Szóval most már hiszel nekem? Szerinted is történhetett vele valami?

– Azt hiszem, hogy tényleg van valami, ami nem stimmel, egyelőre nem tudok többet mondani. De maradjunk kapcsolatban, és tudd, hogy mindent megteszünk, hogy hazavigyük hozzátok Charlottét.

Liam odasandított az erdő széle felé, ahonnan az egyik keresőkutyás rendőr közeledett, aki integetve hívta magához Liamöt.

– Elnézést, de most mennem kell. Üldögélj még itt egy darabig nyugodtan, majd visszajövök.

– Megtalálták? – kiáltotta Claus.

– Nem – felelte Liam, és megnyugtatóan hátranyújtotta a kezét Claus felé –, – ha Charlotte a közelben lenne, a kutyák azonnal szagot fogtak volna.

Claus lógó orral visszatelepedett a kocsi hátsó ülésére, Liam pedig továbbment az erdő felé. A kutyás rendőr szó nélkül egy földön heverő iPhone-ra mutatott. A készülék képernyője be volt törve, és látszott, hogy kivették a SIM-kártyát. A telefon átlátszó védőtokjába dugva két kisgyerek fényképe látszott. A kisebbik szemmel láthatólag Down-kóros.

– Ezt azonnal be kell vinnünk.

Odaintett Deának, hogy jöjjön közelebb, és megmutatta neki a telefont, miközben a kutyás kolléga hívta a helyszínelőket.

– Azonnal elkezdjük átnézni az összes biztonsági kamera felvételét az épület közelében, és kérek embereket a Jó Forma edzőteremhez, hogy kikérdezzék a kuncsaftokat és az alkalmazottakat.

– És mi legyen a sajtóval? Kiadjuk a körözést?

– Igen – felelte eltökélten Liam.

*

Nasszrin hátradőlt, és szorosabban megmarkolta az irányító rudat, úgy, hogy a körmei belevájtak a puha gumiborításba. A víz keményen csapkodta a deszka farkát, ahogy az le-leért a felszínre. A lány pár másodperc múlva erősen megvetette a lábait, hogy a deszka egy pillanatra lenyomódott a víz alá. A szél belekapott a feje felett lebegő ernyőbe, a zsinórok megfeszültek, engedte, hogy kiemelkedjen a habokból. Odafent elszórt felhők pettyezték a mélykék nyári égboltot. Arcán érezte a szelet, orrlyukaiban a friss fuvallatot. Zihálva vette a levegőt, majd engedett a szorításból, ahogy a teste belesüllyedt a tengerbe. Összezáródott körülötte a hideg víz, és Nasszrin hagyta, hogy a sárkányernyő lassacskán a partközeli sekélyebb vízre vontassa.

Kicsavarta a vizet a hajából, átfutott az agyán, hogy beszalad a nyilvános mosdóba, hogy kiöblítse a hajából a sós tengervizet, ne száradjon bele, mire hazaér, és le tud zuhanyozni, de aztán elhessegette az ötletet. Lerázta az összecsukott ernyőt, közben érezte, ahogy sajog a karja és a lapockája. Kissé túl erős volt a szél, de Nasszrin szerette, mikor így fúj. Betuszkolta az ormótlan vitorlát a hátsó ülésre, és közben odasandított a kikötőben álló grillcsirkés bódéra, mely feketén fénylett a napsütésben. A bódé előtt álló asztalok és padok teli voltak evő-ivó emberekkel. A fagylaltos reklámtáblák piros-fehér színekben világítottak. Az olajsütő szaga nehezen ülte meg a levegőt.