© Rózsahegyi Barnabás, 2024

Fotók: Wágner Levente

Térképek: Rakk Gyula, BTK TTI

Szaklektor: Tóth Marcell

Szakmai segítő: Békés Anna

Lektor: Erdészné Kárpáti Judit

Borítóterv: Pozsgay Gyula

Könyvterv, kreatív megjelenítés: Jeney Zoltán

KIADJA A BENEDETTI KFT.

Felelős kiadó: Rózsahegyi Barnabás

Minden jog fenntartva! Néma Hadsereg © 2024

A kézirat sokszorosítása, a fényképek felhasználása
szerzői joghoz kötött, kizárólag a kiadó
előzetes engedélyével lehetséges.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-02-1906-6

TARTALOMJEGYZÉK

KIUTAZÁS – 1942. szeptember 17–30.

SAS-behívó

A megmásíthatatlan végzet

A búcsú napja

Út az ismeretlenbe

Az első parancs

Beteg ló

Váratlan hír

Három német Stuka

Eltévedt golyó

Német őrállás

Szaltanovka, szovjet sisakhegy

Lgov, a hadműveleti terület

Megérkezés Alekszejevkába

FÖLDBE VÁJT VILÁG – 1942. október 1. – 1943. január 16.

Horthy Istvánra emlékezünk

Sztálin-gyertyák Gluhovkán

A velkosani hármas kereszt

Elnémított orosz tank

Egy lelőtt csatarepülő

Kis orosz tanítónőm

Osztrogozsszk, a festői város

Rekviem

Kiderül a küldetés, egy furcsa éjszaka Jevdakovóban

Az a híres makadámút és a Lenin-torzó

Cifra nyomorúság

Golopusovka, az új állomáshely

A modern háború szörnyetegei

Kezdetét veszi a tervezés

1942. október 12. – elindul a földmunka

Végre van saját postaszámunk!

A több csillag hatalma

Gorkiji nyomortanya

Ismét költözünk

Nagy Vilmos honvédelmi miniszter a vendégünk

Ne térj el a tervtől, Mészöly százados!

A kis Botond

Széles mosolyú Sura

Szegény ember disznója

Rózsaszín lap

Fördős helyett Laczkó

Az életmentő óraátállítás

Kamenka, az iparváros

A nagy cséplőgép

Út a mocsáron

A gyengék harca

A falu feje

A tífusz is felüti fejét

Megszöknek a hadifoglyok

Fedezéképítési láz

Káprázatos látomány

Egy újabb emlékezetes november 7.

Sáska ezredes

Lázas november

Tűz van!

Virágzik a feketepiac

Egyre közelebb a Donhoz

Az új parancs

A jéghideg állomás

Ahol a történelmet véres betűkkel írják

Velőtrázó sikoly

Ruszin zsidók

Ócska bölcső és egy sírómasina

Megérkezik az orosz tél

Befagyott a Don

Ólomsúllyal jár az idő

Kis baleset

Vallás és babona

Nincs szimulálás

De mi az az ásítás?

Különleges jutalom

Négyszáz köbméter gömbfa

Egy illemtudó őrmester

Állj! Ki vagy?

Három üres gödör

Gyurka zászlós

Szerezz, és majd lesz!

Arisztid keres

Irány a szán!

A 108/41. zsidó tábori munkásszázad

1942. december 16. – leáll a földmunka

Finom ebéd

Végre egy jó hír

Szent Miklós

Már megint költözünk

Kovalevói karácsony

Itt van Kiss Manyi!

Szeretetcsomag a honvédségtől

A földkunyhó építése

Tífuszjárvány Misevóban

Rájöttem a betegségem okára

Betegen fekszem

1943. január 13. – várva várt csomag érkezik

Frontszakadás, földindulás

Kigyullad a posta is

Özönlik a katonaság

VISSZAVONULÁS – 1943. január 17. – február 14.

Menekülés a végtelenbe

Nyerget vagy életet?

Itt is bolsevik, ott is bolsevik, de a sorompó zárva

Négy puskával és egy rozzant térddel

Raffay ezredes útbaigazít

Gyújtóbombáktól lángoló épületek

Ismét életveszélyben, de nem a bombák miatt

Rabló kirgiz partizán

Véletlen találkozás Novij Oszkolban

Az új barát, dr. Angyalos Géza

Hóeltakarításra fel!

A durva őrnagy

Martin Ferenc főhadnaggyal Belopoljéba megyünk

A leghidegebb éjszaka és a korenevai szarkák

A nagy ukrán álom, Paulus kapitulál

Irány a fürdő, aknaládát a kocsira!

A jégkorszak elátkozott földje

Vándorfy Kálmán tábornok lett

Jönnek a partizánok!

Erőltetett menet

Mérnökhiány otthon

1943. február 15. – kezemben a szabadságolási papír

HAZAUTAZÁS – 1943. február 15–19.

Roncs roncs hátán

Egy német repülő és a félvadak reggelije

Érkeznek a sebesültek

Otthon, édes otthon

KÉPMELLÉKLET

AJÁNLÁS

Idillből háborúba

Fiatal tanárként történelmet tanítottam Wágner Levente egyik, a nagyapa iránt elkötelezett unokájának. Ennek köszönhetem a szerencsét, hogy még kiadás előtt olvashattam a Naplót, láthattam a II. világháború keleti frontján készült képeket. Később kezembe vehettem az eredeti kéziratot is. Igazi mérnökemberre valló munka, saját kézzel gépelve, összerendezve, bekötve. Mindezt azért, hogy eltegye, és többé ne vegye kézbe.

Megjegyzésre érdemes a napló nyelvi megformálása. Az egyes bejegyzések szövege, a bekezdések, a bekezdések mondatai hibátlanul vannak megszerkesztve. A helyesírás tökéletes. Ne feledjük, Wágner Levente mérnök volt, iskolázott ember, akinek a nyelv is a pontosság eszköze. Nem tudom, mikor írta a behívásáról szóló első részt a napló elé. Az őszi kertben érő gyümölcsök idilljéből ragadta el a szerzőt a SAS-behívó.

A mai, mobiltelefonnal fényképezős, videózós világban ismert és hangsúlyos kérdés, válságos helyzetben mit tegyünk. Örökítsük meg a tragédiákat, dokumentálva a helyszínen mindazt, ami később segíthet az áldozatokon? Ne vegyük elő a mobilt, rohanjunk segíteni? Mi a helyes ilyenkor? A második világháború idején is fontos volt ez a kérdés, bár talán nem volt ennyire éles. Wágner Levente gyorsírással írta naplóját katonai szolgálata idején, ezt gépelte le hazatérte után. Folyamatosan fényképezte a történéseket. Mindent és mindenkit megfigyelt, alaposan és pontosan. Leírásai képszerűek, mondhatni, a fotók nélkül is elképzelhető a környezet vagy az ábrázolt személy. „Piszkos, apró gyermekek játszadoznak az utcán, és serdülő leányok, akiken érzik a szappanhiány, kínálgatják magukat a katonáknak. Ép ablakot a házakon, de teljesen ép házat sem igen lehet látni.”

A fegyelmezett ábrázoláson is átsüt a szerző humanizmusa. Az orosz civilek iránt érzett részvét szokatlan az ellenséges hadsereg tisztjétől. „A bazárban a piaci nap jelentős eseményei zajlanak le. Itt kerül ki a nyomor a napfényre, akárcsak nálunk a Teleki-téren. Előkerülnek régi elhasznált limlomok, családi ereklyék, bútorok, szamovárok, hogy cserébe élelmiszert, háztartási cikkeket kapjanak.”

Szinte biztos vagyok benne, a szerzőn kívül senki nem olvasta a bejegyzéseket. Nem lehetett másképp, különben az ilyen mondatok miatt akár hadbíróság elé is állíthatták volna a Mérnök urat: „A zsidókat vezénylő világrengető őrmesterünk német kollégájával december 7-én illemtudóan kopogtat az ajtómon – jólesett a szövetséges viszonyt ilyen baráti együttesben látni. Ím, ha német jelenik meg, mindig valami erőszakra kell gondolni.”

Sokszor emlegetjük a második világháború keleti frontját. A rengeteg szenvedést, amit a besorozott katonák átéltek ott. Tetézi a szenvedést, ha valaki etikus ember, aki a pokolban nem úr, hanem ember akar maradni. „A lövészárok koszt, a szörnyű hideg a testi energiát oly mértékben rontja le, hogy csak újabb-újabb erőkkel lehetett volna sikeres védelmet biztosítani. Sokat ártott az annyira propagált, foglyokkal való szörnyű bánásmód miatt érzett félelem.” Wágner Levente ember maradt a pokolban.

BÉKÉS ANNA

NÉMA HADSEREG
image videó

INTELEM *

│
│
│

WÁGNER LEVENTE EMLÉKÉRE

│
│

Kedves, joviális főmérnök volt ő, egy igazi építő.

Közösséget, családot, életeket mentő. Bölcs cádik volt ő.

│

Levirátus révén lett családunk tagja, a hűség visszhangja.

Megjárta a Don-kanyart, de nem nyomta el a magyart.

│

Az arany ember…, ki mindenkit csak emelt,

gyermeket sose fenekelt.

│

Volt egy tisztiszolgája, kit itthon a húsos fazék mellett ért utol halála.

Mert nem hallgatott a bölcs szóra:

„Ha egyszer hazajutunk, ne egyél sokat üres gyomorra!”

│

Mert ha a frontot túlélted, nehogy a töltött káposzta otthon öljön meg.

De hát a falánkság, mint tudjuk, a főbűnök egyike.

│

Ezért jól teszed ha hallgatsz az intelmekre…

│
│
│

RÓZSAHEGYI BARNABÁS

│

Budapest, 2021. február

* Rózsahegyi Barnabás verse
Barbinek Péter előadásában ITT hallgatható meg

WÁGNER LEVENTE

(1897–1977)

Kisasszony napján – 1942. szeptember 8-án – verőfényes kora délután hegyi nyaralónk teraszán mély karosszékembe süppedve boldogan szemléltem kertem bőséges termését, a fákon csüngő gyönyörű téli almákat, őszibarackot, szőlőt, szilvát, diót, szóval azt a nagyszerű termést, melyet a csodás természet minden évben, de különösen idén oly bőségesen teremtett számunkra.

Tervbe volt már véve az őszi betakarítás, a saját termésű hagyma, burgonya, zöldség felszedése, ami – mint saját munkánknak eredménye – különös örömet okozott, azonkívül hasznot is jelentett e szűkös háborús világban, mert egész téli szükségletünket kielégítette. Kedves tervezgetés a közeli őszre, a szokásos utazás Palicsfürdőre, szüretelés és minden jó, amit a szülői otthon nyújthat.

Ilyen és e fajta ábrándok között mélázva egy katona keresett. A Csatárka út 29. számot kereste, mely a negyedik szomszédunk. Mit sem sejtve adtuk az útbaigazítást, de az illető kis idő múlva visszajött, s most már határozottan kijelentette, hogy itt kell lennie annak, akivel személyesen kell beszélnie.

Legnagyobb meglepetésemre engem keresett, SAS-behívót hozott (Sürgős Azonnal Siess). A katonai szolgálatra való behívás teljesen váratlanul érintett. Már négy évvel azelőtt, negyvenkét éves koromban bizonyosra vettem, hogy eljárt felettem a katonaidő, legfeljebb egy kis helyi szolgálatban lehet még részem. Már az elmúlt világháborúban harctéri szolgálatot teljesítettem, s így joggal gondolhattam, hogy most már csak a fiatalabb korosztályokra kerül sor.

Sajnos nem így történt. A mérnökökre békében is különös szerep jut, hát még háborúban. Nem méltányolták tehát a kort, az előző háborúban szerzett érdemeket, és mert egy műszaki alakulathoz mérnökre volt szükség, engem hívtak be szolgálattételre.

Feleségem – szegény – érezte, hogy a boldog együttlét, amely tizennégy évi házasságunk alatt meghitt barátsággá kristályosodott ki, most jó időre megszakad. Keserves bánatában alig bírtam megvigasztalni, s e célból azt akartam vele elhitetni, hogy a SAS-behívó egyelőre csak jelentkezésre kötelez, s csak azután dől el a sorsom, s úgy érzem, kedvező irányban.

A jelzett napon, szeptember 10-én hajnalban kis útravalóval utaztam állomáshelyemre, Alsódabasra. Megérkezve körülnéztem, hogy kik a behívottak. Szokásos ugyanis, hogy biztonságból fölös számmal hívnak be katonákat, s közülük választanak alkalmasat. Ez alkalommal azonban csalódtam, mert egyedül voltam, más áldozat nem akadt. Nem várhattam tehát más sorsától saját szerencsémet. Sietve bérkocsiba ültem, hogy mielőbb mindenen túl legyek.

A katonai parancsnokságon azzal a határozott fellépéssel jelentkeztem, mint aki már eldöntötte magában a megmásíthatatlan végzetet. Az alakulatokat szervező főhadnagy végtelen örömmel fogadott, mert éppen kultúrmérnökre volt szükség. Maga részéről kielégítette becsvágyát, mert jó szervező hírében állott, s ez a feladata ismét sikerült. Ügyeskedve valósággal kedvet csinált az ügyhöz. Többek között elmondotta, hogy egy vezérezredes fia – aki jelenleg hadapród – akart e kitűnő beosztásba önként jelentkezni, hogy elnyerhesse a tiszti rangot, de engem ért e váratlan szerencse, mert éppen tiszt kellett.

Amúgy is a hadapród távolléte miatt csak szombaton jelentkezhetne, s minthogy minket már pénteken útra kell indítani, ki is esik a számításból. Az orvosi vizsgálatot szervi bajom bejelentése dacára valamennyiünknél mellőzték. Úgy látszik, a magunkfajta negyvenöt-ötven éves embereknek nem lehet különösebb bajuk.

Tüstént beöltözködtem – némi ruhaigazítást követően –, és utána a délután ½ 1 órakor induló vonattal még hazautazhattam, hogy az útra szükséges holmikat és meleg ruhát magammal vihessem. Pestre érkezve hivatalomban bejelentettem az előreláthatólag hosszas katonai szolgálatomat, amit – minthogy felmentve nem voltam – egyszerűen tudomásul vettek. Azután autóbusszal siettem hegyi nyaralónkba.

Feleségem már aggódva várt s könnyekben tört ki sorsom hallatán. Gyors ütemben csomagoltuk be a gyógyszereket, élelmiszert, szappant, meleg ruházatot és sok apróságot, amit szükségesnek véltem. Sejtelmünk sem volt, hogy hová küldenek. Inkább egy erdélyi, kárpáti, szóval honi szolgálatra gondoltunk. Éjjel nyugtalanul aludtunk, amit tetézett fővárosunk bombázása. Aggodalmaskodtam, hogy is lesznek nélkülem ebben a hadi állapotban.

A katonai parancs korán ébresztett, s fáradtan, törődötten indultam feleségemmel a Nyugati pályaudvarra. Éppen a végleges búcsú kezdetén voltunk, amikor az egyik alakulatunkhoz tartozó legény jelentette, hogy az elutazást szeptember 17-ére halasztották el. Halvány reménysugár fakadt ismét lelkünkben, hogy a vezérezredes fia beérkezik és felcserél engemet. Sajnos ilyen szerencsében nem részesültem, nem tolakodott senki a helyembe.

Jelentkezés, beöltözés, eskü. Katona lettem a többi tizenkilenccel együtt. (1–3. fotó) Megismertem bajtársaimat. Százados parancsnokunkat, aki a Standardnél volt műszaki tisztviselő, és ötvenhárom éves kora dacára jelentkezett a harctérre, de a mi alakulatunkhoz osztották be. Jó kedélyű ember volt, aki mindent a színes oldaláról látott és vett tekintetbe. (4. fotó) Nyugalmazott százados, GH főnökünket, aki már első pillanatra is közel jutott szívemhez. Érző ember, sorstárs, aki az élet nehéz helyzeteiben megértő barátnak kínálkozott.

Zászlósunk – segédtiszti minőségben – önzetlen, mindenkihez szívélyes, jó cimbora. Mindjárt felajánlotta, megosztotta velem Alsódabason bérelt szállását. Mint az előző háborúban sebesült tiszt, orvosi megállapítás szerint csak segédszolgálatos beosztásra volt javasolva, de minthogy az alakulat nélküle nem lett volna teljes létszámú, e csekélységre nem voltak figyelemmel. Azután egy építész, tizedes rangban mint rajzoló, a civilek legjavából, aki nem értette meg, hogy mi is történt vele. Csóválta fejét, dörzsölte kezeit, mint akinek nincsen ínyére az új állapot. A többiek őrmesterek, közhonvédek, az alakulat kiegészítői voltak.

A szombati és vasárnapi szabadság az ősszel szokásos hegyről való leköltözés előkészítésével, gyümölcs- és burgonyaszedéssel gyorsan eltelt. A következő pár nap a hosszas katonai várakozással vált unalmassá.

Végre is elérkezett szeptember 17-én csütörtökön a búcsú napja. A délutáni bevagonírozás után asszonyainkkal egy másodosztályú kocsiban elhelyezkedve hagytuk el Alsódabast, ahol még a helybeli tisztek társaságában egy búcsúképet készítettem. (5. fotó)

Kőbánya alsó pályaudvaron lekapcsolták a személyvonatról öt kocsiból álló szerelvényünket, és asszonyainknak csak pár pillanatnyi idejük volt a Nyugati pályaudvar felé induló személyvonatra való átszállásra.

Apró női kezek integettek még felénk a szürke esti félhomályban, de a mindinkább növekvő távolság már azt is csak sejttette, míg aztán eltűntek a messzeségben.

Azon a külső pályatesten maradtak kocsijaink, ahonnan láthatók voltak a pár nappal az előtti orosz bombatámadás által romba döntött házak, ablak nélkül meredező megcsonkított falaikkal, mintegy jelképei elhagyatottságunknak. Bizony, nagyon el voltunk anyátlanodva! Éreztük, hogy mit vesztettünk: mindent, amit a meleg otthon nyújtott nekünk.

Bár a hosszú utazáshoz illő kényelemmel voltunk ellátva, kettőnk-kettőnk részére egy-egy másodosztályú fülke állott rendelkezésre a három ülőhelyes hosszú heverővel, mégsem találtuk helyünket. Aggodalmasan sóvárogtunk családunk után, kik e pillanatban már teljesen magukra maradtak. Gondos, gyengéd kezek többé nem szolgálták kényelmünket, az otthon puhán vetett ágya helyett most már nekünk kellett takaróinkból fekvőhelyet készíteni. A sok hely is kevésnek bizonyult, minden fordulás, helyzetváltozás újabb felébredés, hazagondolás, átérzése a közelmúltnak és réveteg szemlélődés a jövőbe.

Hová visznek, merre visznek? Mert úgynevezett különleges alakulat voltunk, s így tábori postaszámot sem kaptunk, a leghalványabb felvilágosítást sem arra, hogy mi utunknak célja. De ismert magyar városok neveit olvastuk egy-egy megállónál: Hatvan, Miskolc stb. most már világosan mutatta az irányt, hogy a Felvidékre tartunk.

Szeptember 19-én reggel Kassa, a kedves város, ahol két évvel előbb töltött szabadságom alatt annyi kedves emléket gyűjtöttünk és hoztuk el színes fényképek alakjában magunkkal. A szép szabad élet helyett most katonai hivataloskodás, parancs, megkötöttség. A város megszemlélésére csak pár órai idő, az is inkább a még felmerült, szükséges beszerzésekre. A szombat délutáni üzletzárás miatt kis gyümölcsön, kekszen és cukorkán kívül mit sem kaphattunk. Azután siettünk vissza. A pályaudvaron egy főhadnagy szólított meg és egy vöröskeresztes hölgy által nyújtott szeretetadománnyal, száz darab Symphonia cigarettával ajándékozott meg.

Csak később hozták tudomásunkra, hogy az elszállítandó munkaszolgálatos zsidóktól vették el, mint sok egyéb feleslegesnek talált cikket is. Beszéltek itt elkobzott aranyórákról, kabátba varrt brilliánsokról, pénzről és minden egyébről, amint már szokás.

Láttuk aztán a sok kocsi, ló és tábori felszerelés küzdelmes felrakodását a vagonokba, amit Pestről és Kárpátaljáról hozott két zsidószázad kb. négyszáz fő létszámot kitevő kerete hajtott végre. (6. fotó) E csapatokat hozzánk csatolták a nagy közös útra. A hozzánk csatolás abban állott, hogy nekünk kellett elhagyni kényelmes kocsinkat, amit már a kétnapi utazás alatt megszoktunk, és áttelepedni keserves hajsza után a zsidókhoz szerelt tiszti személykocsiba, ahová már tisztesek telepedtek be, szétrakva holmijaikat, keleti kényelemben. Sok vita és az állomásparancsnok támogató beavatkozása után mégiscsak kaptunk két fülkét, és azt az elindulás utolsó pillanatában elfoglaltuk.

Megismertük időközben az egész szerelvény parancsnokló századosát. Lojális, komoly tekintetű, szikár termetű nyugalmazott főjegyző, irányunkban érzett sok megértéssel, hasonló érzésekkel, barátságos magatartással.

Parancsnokunktól megjött az első parancs is: a szlovák területen nem szabad a vonat ablakaiból kitekinteni, bárkivel is szóba elegyedni. Követte ezt a fegyverünkhöz már előzőleg kiosztott töltények összeszedése.

A magyar pénzt be kellett szolgáltatni, helyette a hadterületre érvényes márkát kaptunk, és ezzel az utolsó hazai emléket is elvesztettük.

Megindult az ötvenkét kocsiból álló, 167.000-es számmal jelölt szállítmány ¾ 9 órakor teljes esti sötétségben, és egy óra múlva átléptük a magyar-szlovák határt s hivatalosan megállapítottuk, hogy az alakulat egészségi és erkölcsi állapota ellen eddig észrevétel nem merült fel.

Mehettünk tehát a dübörgő kerekeken hegyek, fenyvesek, üde legelők között elrohanó vad patakok, folyók mentén. (7. fotó) Ruttka után vízmosásos hegy, a festői Poprád völgye, majd a sziklacsúcson meredező Sztrecsno vára. (8. fotó) Közben fürdőhelyek új, modern penziókkal, nyaralókkal, mind a jó ízlés és haladás hirdetői. Gyárvárosok, Zsolna és a többiek, az új élet úttörői.

A Beszkidek után hosszú alagúton kerültünk lengyel földre. (9. fotó) Rendezett, csinos falvak, festőien szép templomokkal és főúri kastélyokkal. Jól karbantartott vasúti pályatest, egy vagy mindkét oldalon sövényre nyírt élő fenyőfa, hótorlasz hárítókkal.

Cseh területen Tesehen bájos városkép, a mi Mátyás-templomunkhoz teljesen hasonló templommal.

Oderberg hatalmas pályaudvarára érkezünk, számtalan vágányhálózatával a nagy átmenő forgalom számára kiépítve. A városból kevés látszik, mert általában minden állomáson a külső teherpályaudvaron veszteglünk. Csak gyárakat és néhány városias épületet figyelhetünk meg.

Ismét lengyel földre visz vonatunk. A német világbirodalom válogathat a sok leigázott és magához csatolt ország vasúthálózatában, hogy a célszerűséget és a forgalmi torlódás elkerülését a hadifelvonulásban szem előtt tartsa.

Lengyelország e nyugati része általában fennsík; a végtelen fenyvesek birodalma, majd pusztaság azzal a csekély kulturált területtel váltakozik, amely elegendő a nép szerény igényeinek kielégítésére. Burgonya és zab a főtermény. Kevés a háziállat, az is a németek által beszolgáltatásra előjegyezve, s ha netán elhullik egynéhány abból, a megállapított forgalmi áron kell a németeknek azokat megfizetni.

Gyerekhad fut a vonatunk után s a kenyeret – a nélkülözött mindennapit – magyar nyelven kunyerálják, s a kapott kinccsel elsomfordálnak, nehogy mással is meg kelljen osztaniuk. A szűkös életviszonyokhoz mért horribilis árak: 1 kg kenyér 4 márka, 6,4 pengő; 1 liter pálinka 120 márka. Ezzel szemben viszonylagosan kicsiny a kereset. A német szolgálatba felvett mozdonyvezetők, vasutasok napi keresete 10 márka. A nincstelenség csereberére készteti őket. Az állomásokon kenyérért, szappanért, cigarettáért büdös tojásokat, hamis ékszereket kínálnak. Alig lehet elzavarni őket.

Kielcén a vasúti pályaudvarra kétezerötszáz zsidót terelnek össze, piszkos, elhanyagolt külsejű férfiakat, asszonyokat gyermekekkel. (10. fotó) Varsóba költöztetik át őket. A német őrmesterek gumibotja és a lengyelekből német szervezetbe állított katonaőrség akadályozta meg a szökésüket. A német őrmesterek azt állítják, hogy politikai célból kivégzésre viszik el őket. (11. fotó)