Fordította: Kövesdi Miklós

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Amir Tibon: The Gates of Gaza. A Story of Betrayal, Survival, and Hope in Israel’s Borderlands

First published by Scribe, UK, 2024

Published by arrangement with The Deborah Harris Agency and

Kátai & Bolza Literary Agents, Budapest

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte

Zsom Dóra

Első kiadás

Copyright © 2024 by Amir Tibon

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Kövesdi Miklós, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Naeblys / Getty Images

Tartalom

Térképek

1. „Itt vannak”

2. Úttörők

3. „A hadsereg tud a helyzetről”

4. Szomszédok

5. „Ennyi”

6. „Sosem bocsátják meg maguknak”

7. Álmodozók

8. „Jön szaba, és kiment minket innen”

9. Áldozatok

10. „Mindannyiunknak nagyon hosszú napunk volt”

11. Partnerek

12. „Ez a legfontosabb”

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Képek jegyzéke

Izrael, a palesztin területek és a szomszédos országok

Gáza és a körülötte lévő izraeli települések, köztük Nahal Oz

„Pirkad Nahal Ozban, a Gázai övezet izraeli oldalán található kibucban, termelői közösségben. […] Ezt a kibucot olyan fiatalok irányítják, akik most szereltek le a seregből, mert nagyon közel fekszik a Gázai övezethez, a potenciális frontvonalon helyezkedik el. Alig néhány kilométerre izraeli katonák járőröznek a határon, de Nahal Ozért azok felelnek, akik megművelik a földjét. A traktorokon ülő férfiak gyakran fegyvert viselnek.

Mindennap körülbelül délután négykor véget ér a munka a földeken, a traktorok és a lovak visszatérnek a pajtákba, a férfiak és a nők pedig az otthonaikba mennek. Egy bádogzuhanyzó van a férfiaknak, egy másik a nőknek. Hajnalban énekelnek a pajtában, alkonyatkor pedig énekelnek a zuhanyzóban. Az esti étkezés után felkapcsolják a település határain a világítást, és a férfiaknak körülbelül egyharmada őrségre indul.”

Edward R. Murrow, CBS News, 1956. március 13.

1. „Itt vannak”

2023. október 7., 6.29

Először csak egy süvöltő hangot hallottunk. Rövid, hangos visítás hallatszott be a szobánk ablakán, ez jelezte, hogy tüzérségi gránát közeledik a házunk felé az égből.

Nem ébredtem fel azonnal. A túlvilági, de ismerős hang behatolt az álmomba.

Miri, a feleségem hamarabb felismerte a veszélyt.

– Amir, ébredj, aknagránát! – bökött oldalba.

Azonnal teljesen felébredtem, dolgozni kezdett az adrenalin. Mindketten kipattantunk az ágyból, egy szál fehérneműben kiszaladtunk a hálószobából, és a folyosón egyenesen a biztonsági szoba nyitott ajtaja felé rohantunk.

Egy másodperc, két másodperc, három másodperc. Elértük a szobát, és becsaptuk a súlyos vasajtót.

Épp csak körbeölelt a sötétség, amikor hatalmas robbanás rázta meg az épületet. Hajszálon múlott.

Az első robbanást követte egy második, majd egy harmadik és még sok másik. Aknavetők sortüzébe kerültünk, sűrű, halálos eső záporozott körülöttünk.

– Hallottál szirénát? – kérdeztem suttogva Miritől az elsötétült szoba ürességében.

– Csak azt hallottam, hogy mindjárt becsapódik – válaszolta. Nem szólalt meg a sziréna, csak a süvöltés figyelmeztetett minket.

Kezdtünk megnyugodni, ám ekkor egy újabb közeli robbanás rázta meg a falakat, majd még egy. Kék Torgoen órámra nézve láttam, hogy öt perc telt el, amióta a szobába menekültünk, és a gránátzápor nem enyhült.

Azóta, hogy kiugrottunk az ágyból, most először pillantottam a telefonomra, amit magammal hoztam a hálószobából. Tudni akartam, mi történt a lakóhelyünkön, a határvidéken, az országban. Egyértelmű volt, hogy valami szokatlan történt.

Meglepődtünk és össze voltunk zavarodva, de nem féltünk és határozottan nem estünk pánikba – akkor még nem. A Gázai övezet és Izrael határán elhelyezkedő kis, alig több mint százfős település, Nahal Oz lakóiként éltünk már át hasonló helyzeteket. Nahal Oz, amit az 1950-es évek elején alapítottak, alig egy kilométerre van a határkerítéstől, és így hivatalosan is ez a Földközi-tenger partján lévő palesztin enklávéhoz fekvő legközelebbi izraeli település.

Nahal Ozt zöldellő földek és gyönyörű tájak veszik körül, de az utóbbi évtizedekben az egyik leggyakrabban támadott izraeli területek egyikévé vált: a gázai terrorista csoportok rakéták ezreit lőtték ki rá. Aki itt él, hozzászokik, hogy néha rakéta- és gránáttűzbe kerül. Nahal Oz sajnos nem élvezi az Izrael nagy részét lefedő Vaskupola nevű rakétaelhárító rendszer védelmét: olyan közel vagyunk Gázához, hogy a rendszer központi egységének nincs elég ideje kiszámolni egy becsapódó lövedék útvonalát.

Nahal Ozban és a Gázai övezet szomszédságában található többi település minden otthonában található egy speciális helyiség, egy vastag betonfalakkal rendelkező, föld feletti bunker, amely elvileg ellenáll a gránátrobbanásoknak, és bizonyos típusú erősebb rakétáknak is. Abban a bizonyos biztonsági szobában, ahová bemenekültünk, egy fémlemezzel el lehet takarni az ablakot, és így a gránátrepeszek nem tudnak berepülni rajta, és az ajtó is ellenáll a repeszeknek. Ennek a szabvány biztonsági szobának nyilvánvalóan védelmi funkciója van, de a határon élő szülők többsége egy másik célra is használja: itt térnek nyugovóra a gyerekek.

Nahal Oz annyira közel van Gázához, hogy amikor kilőnek rá egy aknagránátot, hét másodperced van az óvóhelyre jutni. Ha bent vagy a házban, ez azt jelenti, hogy berohansz a biztonsági szobába, és becsapod az ajtót. A kisgyerekes családok számára egyértelmű a választás: ha éjjel vagy hajnalban aknatámadás éri a házukat, sokkal jobb, ha a szülőknek kell a gyerekszobába szaladniuk, mint fordítva.

Úgy tűnt, a két lányunk eddig mit sem érzékelt az egészből. Galia, szőke, kék szemű háromévesünk békésen aludt, a kedvenc babáját szorongatva. A kishúga, az egy év kilenc hónapos Karmel egy pillanatra felemelte a fejét, és álmos szemével ránk nézett, amikor beviharzottunk az ajtón, de aztán megtalálta a cumiját, és visszaaludt.

Nem először fordult elő velük, hogy a szüleik berohannak a szobájukba, miközben a háttérben robbanások hallatszanak. Sosem kerítettünk nagy feneket neki, így őket sem érdekelte különösebben. Része volt mindannyiunk életének – ilyen őrültek a mindennapok Izrael határvidékén.

Potyogtak körülöttünk a tüzérségi gránátok, de mi biztonságban éreztük magunkat a szobában a zárt, vastag ajtó és a fémlemezzel védett ablak mögött. Ez egy sima téglalap alakú vaslemez volt, pont akkora, mint a nyílás a betonban, és zsanérokkal rögzítettük a falhoz. Többnyire nem tettük rá az ablakra, hiszen azt akartuk, hogy a lányok élvezhessék a napsütést és a friss levegőt a gyerekszobában, de szükség esetén pillanatok alatt el lehetett fedni vele az ablakot: azon a reggelen is ezt tettük, amint beléptünk a szobába.

Miután becsuktuk az ajtót, és behajtottuk a vaslemezt, koromsötét lett a szobában. A telefonunkkal világítottunk. Letelepedtünk a földre, hogy kivárjuk a támadás végét. Alig ültünk le, megnéztük a híreket a telefonunkon, és megtudtuk, hogy a Hamász, a Gázát irányító palesztin terrorista szervezet nemcsak minket támadott meg, hanem Izrael-szerte több tucat települést is rakétákkal és aknagránátokkal lőttek. Reménykedtünk, hogy a lányok tovább alszanak még az ágyukban, de abban biztosak voltunk, hogy nekünk véget ért az éjszaka. El kellett kezdenünk csomagolni.

Kilenc évvel azelőtt, 2014 augusztusában érkeztem először Nahal Ozba. Izrael és a Hamász, amely hét évvel korábban az irányítása alá vonta Gázát, hosszú, véres háborút vívott egymással azon a nyáron, én pedig akkori lakóhelyemről, Tel-Avivból autóztam le a gázai határhoz, hogy a harcokról tudósítsak. Újságíróként láttam már háborút Szíriában, Ukrajnában és az iraki kurd autonóm területen, így aggasztó volt látni, hogy otthonomtól, Izrael közepétől csupán egy órára dúl a pusztítás.

Mielőtt Nahal Ozba érkeztem, egy médiában dolgozó ismerősömtől megkaptam egy Itaj Maoz nevű illető számát. Egy, az ötvenes évei elején járó farmer volt, aki az erős bombázások dacára ott maradt a nyárra, és vállalta, hogy körbevezet. A lakosok többségét evakuálták Izrael más területeire a Hamásszal vívott háború miatt, így amikor találkoztam az Itaj nevű, szelíden mosolygó, kopasz úriemberrel, és elkezdődött az idegenvezetés, azon kaptam magam, hogy egy kísértetvárosban sétálok.

Nahal Oz termőföldjei szó szerint a gázai határkerítésig érnek, és amióta létrejött a település, az itt élők rendíthetetlen kötelességtudattal művelik, szó szerint minden centijét felszántják, az utolsó barázdák csupán néhány méterre húzódnak Gázától. Ezek a földek általában gyönyörű látványt nyújtanak, de amikor aznap először mentem ki oda, más fényben láttam őket: teljesen tönkrementek, miután az izraeli hadsereg tankparkolót csinált belőlük. Egy gyümölcsöst leromboltak a katonai járművek, az öntözőrendszerek súlyosan megrongálódtak, és az egész vidéket szemét borította, volt ott minden a töltényhüvelytől az ételcsomagolásig.

Itaj azt mondta, nem haragszik a katonákra, akik tönkretették a földeket. Nem igazán volt választásuk, magyarázta. Csodálkozva hallottam, hogy Gáza népére sem haragszik, a háború ellenére.

– Nyilván haragszom a Hamászra, amiért lő minket, de nem haragszom a Gázában élő átlag palesztinokra – mondta. – Ők ugyanúgy szenvednek a háború miatt, mint mi.

A magam részéről osztoztam Itaj együttérzésében a gázai civilek iránt, de én kívülálló voltam. Ezzel szemben itt volt valaki a frontvonalról, aki megértően tekintett azokra, akik szó szerint a „másik oldalon” állnak, hetekkel azután, hogy folyamatosan lőtték a lakóhelyét. Tudtam, hogy Nahal Oz, akárcsak a gázai határ mellett található települések nagy része, erősen baloldali, liberális hajlamú, és a határvidék lakói az izraeli–palesztin béke leglelkesebb támogatói közé tartoznak. De ezzel együtt is megérintett Itaj Gázával kapcsolatos álláspontja, és nagy benyomást tett rám.

Amikor aznap este visszatértem Tel-Avivba, egyfolytában a Nahal Ozban tett látogatásomról beszéltem, hogy mennyire lenyűgözött a hely szépsége és az ott élők bátorsága. Mirinek is – aki akkor még a barátnőm volt – elmeséltem, milyen nagy hatással volt rám a hely, és a nyári háború utolsó heteiben többször megemlítettem a sajtóban is.

De ahogy teltek a napok, az újságírói munkám másfelé vitt. Elfeledkeztem Nahal Ozról. Aztán egy szörnyű tragédia ismét az izraeli–gázai határvidéknek erre a szakaszára terelte a figyelmemet.

A 2014. augusztus 22., pénteket megelőző napokban a Nahal Ozhoz hasonló, Gáza közeli településeken lakó családok visszaindultak az otthonaikba. A hadsereg sajtóközleményei alapján tévesen azt hitték, a háború hamarosan véget ér. Bár a fejük felett még röpködtek a rakéták, de úgy tűnt, az Egyiptom által vezetett diplomáciai tárgyalások sikeresnek bizonyulnak, egyesek pedig, miután két hónapja nem jártak az otthonukban, nem tudtak ellenállni a kísértésnek, hogy hazatérjenek.

De azon a pénteken, kora délután, aknagránát csapódott Nahal Oz főterébe. Egy parkolót talált el, a törmelékek berepültek egy közeli házba, és megöltek egy Daniel Tregerman nevű négyéves kisfiút. Be akart menekülni a család biztonsági szobájába, amikor megszólalt a sziréna, de megállt, hogy segítsen a kishúgának. A kislány és a család többi tagja életben maradt, Daniel nem.

Daniel Tregerman halálhírére az egész ország gyászba borult. Izrael több tucat katonát vesztett el a háborúban, és néhány civilt is, de Daniel volt Izrael legfiatalabb áldozata. Ez az aranyos kisfiú, akinek a képe kikerült minden nagyobb izraeli napilap címoldalára, egyike volt a háború utolsó áldozatainak: négy nappal a halála után tűzszünetet hirdettek, és a háború tényleg véget ért.

De Daniel lakóhelyét sokkal nagyobb fájdalom és veszteség érte, ami a háború befejezésével sem ért véget.

Nahal Oz egzisztenciális krízissel nézett szembe. A körülbelül száz családból több mint tizenöt – többnyire kisgyerekes – család jelentette be, hogy el akar költözni. Az elsődleges ok Daniel halála volt.

– Hogy magyarázzam el a gyerekemnek, hogy az ovis barátja miért nem jön át hozzánk többé? – kérdezte egy anyuka.

A település alapítói, akik ifjú, cionista idealistákként érkeztek ide az 1950-es évek elején, és látták, ahogy a kibuc növekszik, és közben nagyszülőkké váltak, féltek, hogy életük munkája odavész.

– Ez a hely tele volt gyerekekkel – mondta az egyikük akkoriban egy tévéinterjúban. – Nem azért jöttünk ide, hogy idősek otthonát építsünk.

Nahal Oz egy kibuc, ami egy speciális izraeli találmány. A héber szó azt jelenti, „összejövetel”, és viszonylag kis közösségekre vonatkozik – többnyire háromszáz és ezer fő közöttiekre –, akik szocialista eszméken alapuló vagyonközösségben élnek. Az első kibucokat Izrael állam megalapítása előtt hozták létre, sőt az építőik előkészítették az ország megalapítását azzal, hogy házakat építettek, megművelték a földeket, és traktorjaikkal meghúzták a majdani Izrael határait.

Eleinte minden kibuc szigorúan szocialista volt, ami azt jelenti, hogy a közösség tagjai mind vállvetve dolgoztak, egyforma fizetést kaptak, és azonos lakhatási feltételek között éltek. Ám az 1980-as években Izrael 270 kibucának többségében elkezdődött a „privatizálás”, miután Izrael maga is a szocialista alapjaitól a kapitalista piacgazdaság felé mozdult el. Ez Nahal Ozra is igaz. A korai években a lakói a szocializmus eszméit követték. De amikor én jártam ott, a már privatizált kibucban – bár még mindig erős, összetartó közösség volt –, a lakóknak már nem volt kötelező mezőgazdasági munkát végezniük, és lehetett saját autójuk.

De ekkor, 2014 őszén ez a konkrét kibuc a túlélésért küzdött. Amikor Daniel Tregerman halála után sok fiatal család elköltözött, kérdésessé vált a település fennmaradása.

Ilyen előzmények után kaptam egy telefonhívást az izraeli kibucokat egyesítő ernyőszervezet, az országos Kibuc Mozgalom elnökétől.

– Hallottam, ahogy Nahal Ozról beszélt a háború alatt – mondta. – Szeretném, ha tudná, hogy most nagy szükségük van fiatalokra.

Anélkül, hogy kimondta volna, azt sugallta, fontoljam meg az odaköltözést, hogy erősítsem a közösséget.

Az első reakcióm határozott nem volt. Az újságírói munkám középpontjában általában Tel-Aviv és Jeruzsálem állt, Miri pedig épphogy elkezdett szociális munkásként dolgozni az egyetem után. Még nem házasodtunk össze, de évek óta együtt voltunk, és voltak terveink a jövőre. Őrültségnek hangzott feladni egy tel-avivi lakást, hogy egy kibucban éljünk az ország határán. De a következő napokban a válaszom nemről kíváncsi talánra változott. Ekkor döntöttem el, hogy megosztom a gondolatot Mirivel.

Akárcsak a kibucot megalapító idealisták, Mirivel mi is cionisták voltunk a szó eredeti értelmében. Liberális, baloldali zsidóként a cionizmus egyvalamit jelentett számunkra: életben tartani Izraelt demokratikus zsidó államként. Ez volt a cionisták fő törekvése a huszadik század nagy részében. Bár a cionizmusnak mindig is voltak nacionalistább, jobboldali irányzatai, a kibucmozgalom mindig is mérsékelt álláspontot képviselt az izraeli–palesztin konfliktusban, évtizedek óta a kompromisszumkötést szorgalmazta, hogy zsidók és arabok közösen kijelölt határok mentén osztozzanak a földön – olyan határok mentén, amelyeket természetesen meg kell védelmezni.

Mirivel holokauszttúlélő családból származunk. A nagymamám tizenhárom évesen elveszítette a szüleit, menekült árvaként érkezett Izraelbe. Miri nagyszülei túlélték Leningrád 1941-es, náci ostromát, és egész hátralévő életüket az éhínségtől való félelemben töltötték, hiába voltak sikeresek a karrierjükben. Számunkra Izrael határainak megvédése nem a bevándorlással vagy bűnözéssel kapcsolatos modern politika tükröződése, hanem annak a zsigeri felismerése, hogy a határok védelme nélkül a világ egyetlen zsidó országa sem volna biztonságos, és hogy népünk sötét múltja alighanem megismétlődne.

Izrael állam első éveiben az ország vezetői, mint például David Ben-Gurion, abban hittek, hogy az olyan határ menti polgári települések, mint Nahal Oz, fontos szerepet játszanak az ország védelmi stratégiájában. Úgy vélték, hogy a katonai bázisokat könnyedén odébb lehet telepíteni, ha átrajzolják a határokat, a települések viszont – az óvodáikkal, iskoláikkal, kórházaikkal és otthonaikkal – ellenállóbbak. Ez döntő fontosságúvá tette őket Izrael számára, hiszen ellenséges szomszédok vették körbe, amelyek közül több is a legszívesebben eltörölte volna az új zsidó államot a föld színéről.

Mirivel osztottuk ezt a nézetet, bár abban is egyetértettünk, hogy hosszú távon csak úgy garantálható Izrael tényleges biztonsága, ha békét köt a szomszédjaival, elsősorban a palesztinokkal, akikkel évtizedek óta háborúban állt, és akik közül sokan a mai napig izraeli katonai megszállás alatt élnek.

Az volt a határozott meggyőződésünk, hogy a palesztinokkal való békekötéshez szükség van arra, hogy nekik is olyan saját államuk legyen, mint a mi Izraelünk, egy olyan hely, ahol a saját polgári településeik az óvodáikkal, iskoláikkal, kórházaikkal és otthonaikkal stabil, hosszú távú kapcsolatot biztosítanak nekik a földhöz, amelyet az izraeliek és palesztinok egyformán szeretnek. Ám addig, amíg nem történik meg az áttörés ezen a téren, az olyan közösségeknek, mint Nahal Oz, kulcsszerepük van, és ha a háború hatására elveszítenénk egyet, az nagy visszalépést jelentene a zsidó népnek egy kevésbé biztonságos élet felé.

De nem csak a hazafias érzelmek miatt kezdett megtetszeni az ötlet, hogy Nahal Ozba költözzünk. Miri a megismerkedésünk óta arról beszélt, hogy egyszer szeretne vidékre költözni, hogy egy kis közösségben nevelje a gyerekeit, lehetőleg egy „zöldellő földektől körülölelt kibucban, nem túl messze Tel-Avivtól”.

Ezért megkérdeztem, mit szólna, ha elköltöznénk egy pontosan ilyen kibucba: egy kis közösségbe, ahol mindenki ismeri a szomszédjait, a környék gyönyörű, és csak egyórányi autóútra van egy nagyvárostól.

Mirinek tetszett a gondolat, de úgy vélte, nem feltétlenül Nahal Oz az ideális hely számunkra.

– Vagy húsz kibuc van a gázai határ mentén – mondta. – Miért menjünk pont a legveszélyesebbe?

De azért felkeltettem annyira a kíváncsiságát, hogy látni akarja a helyet.

Egy pénteki napon, szeptember 26-án – pontosan egy hónappal a háború vége után – megtettük az egyórás utat Tel-Avivból a határvidékre. A földeken már traktorok serénykedtek, hogy helyrehozzák a tankok okozta károkat.

Nahal Oz kapuja mögött – a kibucot kerítés vette körbe, de nagy meglepetésünkre sem szögesdrót, sem kamerák nem voltak rajta – Osrit Szabag üdvözölt, egy optimista, energikus asszony, aki a kibuc „demográfiai növekedéséért” felelt – vagyis az ő dolga volt meggyőzni az embereket, hogy odaköltözzenek. Elmondta, hogy a háború befejezése óta sok más család is érdeklődött, milyen feltételekkel költözhetnének Nahal Ozba.

– Szóval nem csak mi vagyunk ilyen őrültek az országban? – kérdeztem.

– Éppen ellenkezőleg – felelte mosolyogva. – Azok az őrültek, akik Tel-Avivban maradnak. Itt megtalálják, amire mindenki vágyik: közösséget, lelki békét és elég helyet mindenkinek.

Hamar megértettük, mire gondol. A látogatásunkkor Nahal Oz békés arcát láttuk: zöldellő paradicsom magas, dús lombú fákkal és hatalmas füves területtel körbevett, takaros, egyszintes házakkal. Minden kertben virágok nőttek, az emberek, akikkel találkoztunk, kedvesen megkérdezték, honnan jöttünk, és mit keresünk. Mikor eljöttünk, Miri azt mondta, érti már, mi tetszett meg a településben.

Két hónappal később Nahal Ozba költöztünk. A költözködésünk egybeesett a hanuka ünnepével. „Új pár érkezett a kibucba!”, hirdette a település Facebook-oldala aznap, amikor kicsomagoltuk a holmijainkat az új otthonunkban: egy kétszobás lakókocsiban, egy saras telken, amit két fa határolt. „A 25 éves Amir és a 26 éves Miri Tel-Avivból költözött Nahal Ozba, mert erős közösséget keresnek, és mert meggyőződésük, hogy ide kellett jönniük a nyári események után… Boldog hanukát, isten hozott titeket!”

Mirivel hamar otthon éreztük magunkat Nahal Ozban. Összebarátkoztunk más fiatal párokkal, akik Izrael különböző területeiről költöztek ide, sokuk a miénkkel azonos okokból. Mintegy másfél évvel azután, hogy a költözés mellett döntöttünk, a kibuc lakossága visszatért a háborút megelőző szintre, és 2016 nyarára – ekkor esküdtünk össze a kibuc medencéjénél négyszáz vendég körében – úgy tűnt, Nahal Oz új szintre lépett. A település nőtt, sőt virágzott. Új gyerekek születtek, új otthonok épültek. 2018-ra már várólista volt a családoknak, akik szerettek volna beköltözni.

Folyamatosan jöttek az új családok Nahal Ozba annak ellenére, hogy néhány havonta kiújultak a harcok a Hamásszal Gázában, és aknavetőtűzben találtuk magunkat. Ez nem tántorított el minket attól, hogy a kibucban maradjunk, és más családokat sem riasztott el a csatlakozástól. Ezek a villongások általában egy-két hétig tartottak, ilyenkor a családok átmenetileg elköltöztek az ország más területeire. Néhány barátunk és szomszédunk fásultan úgy beszélt ezekről az időszakokról, mintha nyaralni ment volna.

Mirivel és velem ellentétben, akik saját akaratunkból költöztünk Nahal Ozba, a lányainknak, Galiának és Karmelnek – akik 2020-ban és 2022-ben születtek – mindig ez volt az otthona, itt szerezték első élményeiket. Itt tanultak meg járni, amikor minden reggel elkísértük őket a bölcsődébe, azután futni, amikor délután elszaladtak nyalókát vásárolni a kibuc boltjába. Imádták etetni a teheneket és puszit kapni az óriási, jámbor állatoktól. Elvittük őket közvetlenül aratás előtt a fehérlő gyapotföldekre és a lilakáposzta-földekre, amikor a vetés kibukkant a földből. A határ menti élet veszélyei ellenére örültünk, hogy Nahal Ozban nevelhetjük őket.

2023. október 6-án este fontos eseményre mentünk a lányokkal: ruhapróbára. Másnap este ünnepeltük volna a kibuc fennállásának hetvenedik évfordulóját a medence melletti nagy, füves téren. Galia és óvodás társai egy táncot akartak bemutatni a nagyszínpadon a település lakosai és a több száz vendég előtt. Tapintható volt az izgatottság. Büszkék voltunk, hogy részt vehetünk ezen a fontos eseményen, és megünnepelhetjük annak a településnek az elmúlt hét évtizedét, amely az elmúlt években a mi otthonunk is lett. Néztük, ahogy Galia a színpadon táncol, és elképzeltük, hogyan adja majd elő ugyanezt a kedves, támogató közönség előtt. Csodálatos volt.

Másnap reggel, amikor a védett szobában lapultunk, és röpködtek körülöttünk az aknalövedékek, azt hittük, hogy most is az lesz, ami történni szokott. Megvolt a protokoll az ilyen helyzetekre, higgadtan tettük a dolgunkat, miközben robbanások hallatszottak. Valahányszor harc tör ki, bepakolunk két kis bőröndbe – ruhákat, pelenkákat, fogkeféket és néhány más személyes tárgyat –, és amint csönd lesz, betesszük a gyerekeket az autóba, és elhagyjuk a kibucot, tudva, hogy úgy tíz napon belül tűzszünetet hirdetnek, hazatérhetünk, és élhetünk tovább.

Miközben Miri ruhákat válogatott a lányoknak, ránéztem a szomszédokkal közös csetcsoportra. Miután több évig laktunk a kibuc „lakókocsinegyedében”, 2022 decemberében a barátaink többségével együtt új környékre, a település északkeleti végébe költöztünk. A fákkal övezett, földekre néző környék hat nagy családi házból állt, amelyeknek nagy belmagassága, vastag ablakai és tágas verandája volt. Vadonatúj építésűek, csúcsminőség. Szerettünk ott lakni, és nagyon közeli barátság alakult ki a tizenegy közvetlen szomszéddal. Küldtem gyorsan nekik egy üzenetet, megkérdeztem, mindenki jól van-e.

„Izrael megöletett valami vezető gázai mehabelt az éjszaka?” – kérdezte az egyik szomszéd a terroristát jelentő héber szót használva. Szerinte csak ez válthatta ki ezt a véget nem érő aknagránát- és rakétatüzet. Amióta a kibucba költöztünk, soha nem tapasztaltunk ilyen erős bombázást. Egy másik szomszéd azzal viccelt, hogy ez a Hamász válasza a tegnap esti próbára, ami órákon át zajlott, és lehet, zavarta a gázaiakat a zaj.

– Hát nem hiszem, hogy Galia ma este táncolni fog – suttogtam Mirinek, és halkan nevettünk, nehogy felébresszük a lányokat. – De legalább a próbákat élvezte.

Reggel 6.45-kor az egyik szomszéd megkérdezte, másnál is gond van-e az árammal. Mintegy végszóra, nálunk is elment az áram. Mindenki megírta, hogy ugyanez történt náluk is. A következő néhány percben arról folyt a társalgás, hallotta-e bárki is a légiriadót. „Mi nem hallottuk a szirénát – írtam 6.58-kor. – Miri meghallotta a süvöltést, és futottunk.”

A csetcsoport elnémult egy időre. Aztán Mirivel olyan hangot hallottunk, amitől rémülten néztünk össze: géppuskaropogást.

Eleinte távolról hallatszott, a földek irányából. A korábbi támadások alatt egyedül amiatt aggódtunk, hogy megússzuk-e az aknagránátzáport, sosem gondoltuk volna, hogy a Hamász átlép a határon. De a zajok pontosan erre utaltak. Ráadásul, bár folytatódott a bombázás, egyre több idő telt el egy-egy becsapódás között. Ettől eszembe jutott: vajon azért fejezik be a bombázást, mert akik csinálják, behatolnak a településre?

Nem volt sok időm mérlegelni a kérdést. A géppuskaropogás közeledett, mintha már a kibucot körülvevő körgyűrűről jönne – amely bőven Nahal Oz kerítésén belül húzódik. Aztán már a mi környékünkön szólt, közvetlenül a házunk előtt. Arab kiabálást is hallottunk, és azonnal megértettük, mi történt.

Valóra vált a legrosszabb rémálmunk: Izrael védelmi rendszerét – a kerítéseket, a kamerákat, a biztonsági berendezéseket, amikről mindig azt hittük, hogy megvédenek a határ túloldalán tanyázó terrorista hadseregtől – áttörték. A Hamász eljött értünk.

7.10-kor az egyik szomszéd üzenetet küldött a csoportba: „A Hamász megszállta a kibucot.” Egy másik ezt írta: „Géppuskatűz hallatszik a környéken, itt vannak.” Egy harmadik válasza: „Hol a hadsereg? Miért nem jön senki?”

A fémlemezzel eltakart ablakú biztonsági szobánkban éjsötét volt, és síri csönd. Aztán a sötétben hallottam, hogy a lányaink mocorogni kezdenek az ágyban.

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 482 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Playfair – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License