Soma Mamagésa

Új egyensúly –
Változások a nő és
a férfi viszonyában

részlet

Budapest, 2021

Copyright © Spitzer Gyöngyi, 2011
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2011
Minden jog fenntartva!

A borítót Lőrincz Lili Hanna munkájának felhasználásával Bárdosi Gábor tervezte.

Olvasószerkesztő: Szendi Nóra
Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 4754 97 8

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Kedves Olvasóm!

Ahogy előző könyvemben (a Nemek igenjében) ígértem, most a nemek kapcsolatában, az egymáshoz és eddigi szerepeikhez való viszonyulásában bekövetkezett változással foglalkozom. (Két éve, amikor a pszichológia-szakdolgozatomat írtam Megváltozott férfi-női kapcsolati és szerepminták az átívelő generációkon címmel, már tudtam, hogy a témát hamarosan olvasmányosabb stílusban is meg kell írnom.)

Amióta az eszemet tudom, ez a téma izgat a legjobban. (A másik nagy kedvenc a Sors és a Szabad Akarat – akkor már kezdődjön az is nagybetűvel – egymáshoz való viszonyulása.)

Szerintem ott kezdődött az egész, hogy fiúnak vártak: ezért utólag végtelenül hálás vagyok.

Eleinte tudat alatt, később pedig tudatosan is az izgatott, hogy elég jó vagyok-e így, lányként, valójában mitől lány egy lány, és fiú egy fiú, mitől nőies egy nő, és férfias egy férfi, és mi kell ahhoz, hogy jó legyen nekünk együtt?

Ötéves koromtól szinte folyamatosan szerelmes voltam, és a 30-as éveimig állandóan a szerelem narkotikus mámorában és függésében éltem. (Azóta hosszabb-rövidebb időre végre van egy kis nyugtom is…)

Anyámmal nagyon sokat beszélgettem arról, milyen nőnek lenni, mit vártak el régen egy nőtől, és mit csinálna most másként, hogy jobb élete legyen.

Elképesztő látni azt a hatalmas változást, ami az anyám és a lányom, az apám és a fiam generációváltásában a nemek egymáshoz – és önmagukhoz – való viszonyulásában végbement! Ajándéknak élem meg, hogy ennek a pazar és izgalmas mozinak nemcsak szemlélője, de – a saját életemre vonatkoztatva – forgatókönyvírója is lehetek!

Fiatal éveimben igen öntörvényű, lázadó, már akkor is legfőképpen csak magamra hallgató, erős személyiség voltam. (Mára, hál’ istennek, sokat szelídültem…) Mindehhez roppant exhibicionista is voltam, és nemcsak a magam, de mások véleménye szerint is szexuálisan extra túlfűtött. Mindennek következtében valamiképp úgy alakult, hogy 21 éves koromtól – még a rendszerváltás előttől – én kerültem egy jó időre a „szexről bármikor szabadon beszélő nő” szerepébe.

Egy idő után viszont azt éreztem, hogy minderről mélyebben és többet szeretnék tudni, és elkezdtem utánaolvasni kérdéseimnek, mindenféle megközelítésből. Nyitottságom, érdeklődésem révén a sztorik is áramlottak hozzám. ’98-ban az Index nevű internetes rádión két éven át, heti rendszerességgel csinálhattam a „Mi, a pasik és a szex” című műsoromat. És a téma egyre jobban magába szívott.

2004-re összegyűlt annyi tudásom, és a Sors is úgy hozta, hogy a Nők Lapja Cafénál (majd a Nők Lapjánál) életszemléleti-tanácsadói munkát vállalhattam, melynek keretén belül eddig kb. 4000 nőnek (és néhány férfinak) olvastam el és válaszoltam meg a levelét, melyeknek kb. mintegy 80%-a párkapcsolati problémáról szólt. (A legizgalmasabb leveleket és az azokra adott válaszok legjobbjait kiválogatva 2 könyv meg is jelent.)

Aztán elindultak az egyéni konzultációk, a csoportterápiák, a nyári táborok, az önbizalom-hiányos és párkapcsolati problémákkal küzdő nőkről szóló tévéműsorok: így az elmúlt 2 évben több mint 400 nőnek – nagy részük ugyancsak párkapcsolati problémával küzdött – adtam személyesen útmutatást és erőt.

Pontosan tudtam, ahhoz, hogy felelősséggel segíthessek másoknak, elsősorban nekem kell egyensúlyba kerülnöm magammal. És mire ezt az utat kijártam, nagyon sok mindenre rájöttem… (Na jó, könnyű nekem, amikor 21 éve ilyen fantasztikus társam, férjem van… De azért komoly munkát fektettem az ügybe…) És miközben a saját egyensúlyomon dolgoztam, nagyon sokféle módszerrel ismerkedtem meg.

Évek óta gyűjtöm a férfi-nő-párkapcsolat témában megjelenő könyveket, igen nagy halom van már belőlük, magyar és külföldi szerzőktől egyaránt. Rálátva az eddig olvasottakra, szerintem az én megközelítésem abszolút holisztikus. Van benne pszichológia, szociálpszichológia, sok szociológiai adat, tudomány, irodalom, filozófia, rengeteg élettapasztalat, egyéni példa, és mindezt, persze, spirituális látásmódommal fűszereztem.

Úgy gondolom, ebben a könyvben igen összetett, sokrétű megközelítésben olvashatsz a férfi és nő egymáshoz való viszonyában bekövetkezett változásokról. Az írás ideje alatt végig arra koncentráltam, hogy éber maradjak, ne essek túlzásokba, igyekezzek pontos és indulatmentes lenni, hogy átfogó képet nyújthassak a témáról. Törekedtem arra is, hogy a belső hangra figyelve olyan útmutatást adjak, mely férfinak, nőnek egyaránt előrevivő.

Remélem, megtalálod benne mindazt, ami segít ennek a globális változásnak a megértésében, és saját, egyéni változásodban. Hiszen az élet maga a változás.

Bevezetés

Ha egy pillantást vetsz a könyv borítójára, láthatod, hogy a rajzon többféle rendszer szimbólumai kapcsolódnak össze.

Az alapmotívum, aminek a két oldalán megjelenik a Nap és a Hold, a mindenki által ismert Jin-Jang jel. Csakhogy ez nem fekete-fehér, hanem egy másik, szintén igen elterjedt színpárosítás: kék-rózsaszín. (Nem egészen rózsaszín, nem is ciklámen, nem is piros, de mindez nem változtat a hozzá kötődő információn, miszerint ez „lányos” szín.)

Hogy is van ez akkor? A Jinnek (női minőség) egyszerre része a rózsaszín és a kék, ahogy a Jangnak (férfi minőség) is? Persze hogy része, ahogy bennünk is ott van apánk és anyánk is.

Mit üzen mindez? Azt, kedves olvasóm, hogy elérkeztünk arra a pontra, ahonnan mélyebben és más megvilágításokból, új utakról értelmezhetjük a saját nemiségünket és az egymáshoz való viszonyunkat. Ráadásul immár együtt! Ennek az ideje most jött el, korábban nem is jöhetett volna.

Nem olyan régen még az is közfelháborodást keltett, hogy a George Sand férfi művésznevet viselő francia írónő a 19. század közepén nadrágot vett fel. (És tudjuk jól, vannak kultúrák, ahol ez ma is megdöbbentően hatna.) Ma viszont már természetes – sőt, egyre inkább igényelt és támogatott a nők szerepe olyan területeken – pl. közéletben, politikában –, amelyeket korábban kizárólag férfiak képviselhettek. Hatalmas változás történt, rövid idő alatt.

És ez a sok-sok jel és jelenség, ami fizikai, érzelmi, szellemi és lelki szinten is megmutatkozik az életünkben, már egyértelműen arra hívja fel a figyelmet, hogy végig kell gondolnunk mindazt, ami velünk, bennünk és körülöttünk történik.

A könyvem címe Új egyensúly. Ez két dolgot feltételez. Az egyik: hogy már volt valaha egyensúly férfi és nő közt, a másik: hogy ez most egy új minőségbe fordul át, változik.

Bert Hellinger – korunk egyik legismertebb terapeutája és filozófusa, az ő nevéhez fűződik a családállítás módszere, melyről még lesz szó – azt mondja: „A boldogsághoz bátorságra van szükség! Az egyszerű és világos dolgokat megtartani és előrenézni, miközben az ember maga mögött hagy minden addigit, ez valóban hatalmas teljesítmény!”1

Mi az, amit érdemes megtartani, és mi az, amit érdemes magunk mögött hagyni? Erre keresem a válaszokat úgy egyéni életemben, mint ebben a hatalmas globális változásban. Figyelmem fókuszába most a férfi és nő viszonyát helyeztem, több szintről vizsgálva meg azt, ami volt, és amiben most benne vagyunk.

A megbillent férfi és női energiák a világ mandaláján

Tavaly – amikor már kezdtem lelkileg ráhangolódni erre a könyvre – a kezembe került a nemzetközi szinten is méltán nagyra tartott gyógyító-író, Rüdiger Dahlke egyik könyve, A mandalák világa2, amelyben egy általa alkotott Jin-Jang mandalát, jelet találtam, ami a férfi és női energiák jelenlegi egymáshoz viszonyulását fejezi ki.

Ezt a mandalát a következőképpen képzeljétek el: a fekete a Jin, a fehér a Jang. A klasszikus ábrázolásban megszoktuk, hogy ezek pontosan fele-fele arányban illeszkednek, az S vonal adta egymásba fonódással. A feketében a fehér pötty, és fordítva. A világ mostani mandaláját Dahlke úgy ábrázolja, hogy a fekete, azaz a Jin rész egészen kihúzódik balra, szinte odapréselődik a kör falához. Ugyanúgy fentről indul, de ott épp csak annyi kiteljesedése van, hogy a fehér Jang pötty beleférjen. A hatalmasra nőtt Jangban a fekete pötty az alsó kétharmadban helyezkedik el. A szimmetria totálisan felbomlott. Az eredeti Jin-Jang ábrázoláshoz képest ordítóan sok a fehér a képen.

Ahhoz, hogy ez a bizonyos Jin-Jang jel ismét egyensúlyba kerüljön (ahogy a megszokott, klasszikus ábrázolásból ismerjük), vagyis a férfi és nő (ezáltal pedig a világban az úgynevezett férfi és női energiák) egymással harmonikus kapcsolatban legyenek, jelenleg a Jin dominanciájára van szükség.

Ha valaki azt gondolja, hogy akkor most a harcos nők és a gyenge férfiak ideje jön, nemcsak hogy nagyot téved, de még tovább erősíti a meglevő egyensúlytalanságot. (Hiszen a gondolatnak teremtő ereje van.)

Hogy mit jelent ez a Jang-túlsúly, hogy jutottunk el ide, egyáltalán, mi maga a Jin és a Jang, a női és a férfi minőség, és milyen változásokat hoz a hétköznapi életünkbe ezen erők egymáshoz viszonyulása: ennek megértéséhez és komplexebb átlátásához a könyv végére jutunk el.

Most pedig nézzük meg mit ír Dahlke erről az eljangosodott mandaláról!

„Ma fordulóponton vagyunk, gyökereink újrafelfedezésének pontján, a belső mandalákén. És ez se nem jó, se nem rossz – ez van. (…) Találkozunk az árnyékunkkal, és most feladatunkká válik a keresés, amely kívül rekedt, és ott kóros szenvedéllyé, kétségbeeséssé vált. De épp a polaritásban megrekedt fordul most a centrum felé, a középpont felé, a meditáció felé. A mandala köre bezáródik, hogy újra kinyíljon, azután ismét bezáródik és ismét kinyílik…”3

Dahlke arról a változásról ír, ami már elindult, és amit a saját bőrünkön érzünk. Arról a változásról, aminek eljött az ideje: hogy mi, az úgynevezett nyugati kultúrában élő emberek immár tudatosan keressük a mikéntjét, a visszautat a centrum, azaz ön-mag-unk középpontja felé.

Maga az élet is felfogható úgy, mint egy mandala. „Az Univerzum is egy mandala a különböző dimenziók számtalan mandalájából. Szűkebb Univerzumunk, a naprendszerünk is egy mandala. A Földünk is az. Minden, ami él – növények, állatok és emberek –, sejtekből áll, és minden sejt egy mandala. Minden sejt és kristály, meg egyáltalán minden ezen a bolygón atomokból áll, és minden atom egy mandala. A mandala mozgás, az élet kereke, az univerzum leképezése, mindig egy központból indul ki, kifelé törekszik, s a sokféleségből egyidejűleg halad egy Közép felé.”4 – írja Dahlke. A mandala a lélek középpontja, a Selbst, ahogy Jung hívja, a lélek teljessége, aminek egyaránt része a tudatos és a tudattalan, a jobb és a bal agyfélteke, a férfi és a nő. És a fordulóponton polarizált világunk ezen ellentéteinek egyensúlyba kell kerülniük.

Ennek a harmóniának a megtalálását, megvalósítását üzeni számunkra a mandala, s épp ezért kezdtem ezzel a könyvemet. Mert ez a könyv az új egyensúlyról szól, a megváltozott férfi-női kapcsolati és szerepmintákról, egymáshoz való viszonyulásunkról, arról a változásról, amit nemcsak megélünk, de mi magunk is gerjesztünk, és amiért valamennyien felelősek vagyunk. Mert most, és általunk történik. Mi vagyunk a jövő tört-én-éseinek felel-ŐS-ei.

A Híd-generáció szerepe, jelene

Az a férfi-női szerep- és kapcsolati minta, amiben a szüleink, nagyszüleink éltek, élnek, és az, amiben a gyermekeink, már most rengeteg vonatkozásban tér el egymástól.

És a változás jelenleg is zajlik. Hogy ez mennyire markáns, arra 2006 telén döbbentem rá magam is, amikor egy vidéken tett látogatásom kapcsán elmeséltem a lányomnak, Hannának (aki akkor még nem töltötte be a 14-et), amit egy régi ismerősöm osztott meg velem. A történet nagyon is tipikus, de már nem a mai kor lányainak. Az ismerősöm elmesélte, hogy a férje kicsapta a patáliát, mert ő közölte, hogy hétvégén kizárólag a barátnőivel szeretne szórakozni menni. Új kapcsolatában az asszonyka még soha nem tett ilyet, miközben ennek a fordítottja (a férj részéről) teljesen megszokott volt. Anyáink, nagyanyáink korában ezen nem lepődtek volna meg a nők, viszont döbbenettel tapasztaltam, hogy a lányom ilyesmiről akkor hallott először. Hitetlenkedve nézett rám:

– És ezt engedte a nő? Ez a férfi nem normális! Mégis hogy gondolta? Hogy az egyik felnőtt ember megmondja a másiknak, hogy az mit csinálhat és mit nem? De hiszen nem az apukája! Hát ezek betegek…

– Hidd el, Hanna, ez egyáltalán nem egyedi eset. Vidéken még most is sok helyen így működnek a partnerkapcsolatok, anyám és nagyanyám generációjában pedig ez volt a közerkölcs által elfogadott minta.

– Úgy érted, hogy hosszú időn át úgy éltek tömegek, hogy a nőktől elvették a szabadságukat? Engedélyt kellett kérniük, ha el akartak menni szórakozni?

– Úgy bizony.

– Hát ez felháborító! Én biztos akkor sem engedtem volna, hogy bármilyen férfi ezt tegye velem!

És akkor csontig hatolt belém a felismerés, hogy része vagyok annak a generációnak, amelyik még a rendszerváltás előtt, gyerekfej el láthatta az előző korosztály párkapcsolati és nemi szerepmintáit, viszont a szeme előtt megy végbe a most felnövő generáció életében, szemléletében történő változás.

Tehát mi, a mai kor felnőttei vagyunk azok, akik hídként kötjük össze az előttünk levő, és utánunk következő generációkat. Persze, minden generáció híd-generáció, de a most zajló változás elementáris, kézzelfogható és következményekkel járó. A mi kultúránkban véget ért a patriarchális szemlélet, lejárt az ideje, leomlott, mint a berlini fal. „…épp a polaritásban megrekedt fordul most a centrum felé, a középpont felé, a meditáció felé.”5

Bruno Bettelheim – a „korai fecske” – már több mint 40 évvel ezelőtt azt írta Az elég jó szülő6 című könyvében, hogy elkezdődött az individualizáció. Ő már érezte az előszelét, most már vastagon benne vagyunk. Vagyis elkezdődött az a folyamat, amiben mint egyének, mindenkitől eltérő, egyedi ujjlenyomattal és „belső rajzolattal” rendelkező emberek elkezdtünk ráeszmélni, ráébredni az egy-éniségünkre (egy-énűségünkre), s ezáltal szabad akaratunk mágikus erejére. Ezek a kérdések persze mindig is izgatták a világot, de csak most kezdenek szélesebb tömegek körében is tért hódítani.

Ha csak a saját hazánkat, térségünket nézem, az individualizáció korábban nem is kezdődhetett volna el, hiszen az előző rendszer, a kommunizmus, és az azt megelőző társadalmi időszakokban a vallás bizonyos szinten ugyanazt üzente az embereknek, vagyis: „ne gondolkodj, ne kételkedj, majd mi megmondjuk neked, hogy csináld, hogy helyes!” (Erről szól Orwell zseniális antiutópiája, az 19847 is.) Ma már, hál’ istennek, nincs effajta terror – balta az agyba –, helyette a money-puláció csapott le az ébredező gyermek-emberekre – no, de ez nem tartozik szorosan a mostani témámhoz.

Egyfajta apa-gyermek viszony állt fenn a társadalmi rendszer és a benne élő állampolgár között. „Társadalom apu”, „Vallás apu” megmondta, mit szabad, mit lehet, és mit kell tennie az embereknek ahhoz, hogy „tisztességes” állampolgárként vagy keresztényként elfogadják őket. Ez igen erős, kívülről jövő erőknek való megfelelést eredményezett, ami az élet minden területére kihatott, így a párkapcsolatokra is.

Úgy gondolom, eljött az idő, amikor már nem a kívülről jövő erőknek való megfelelés kell, hogy irányítsa az életünket. Ahhoz, hogy a világ mandalája újra harmonikus legyen, most befele érdemes fordítani a figyelmünket, a mindenkiben ott levő középpont, ön-magunk felé. Ebben a folyamatban most igen meghatározó szerepe van a nőnek és a mindenkiben ott lakó női minőségnek: az érzelemnek, az intuíciónak, annak a világnak, ami túl van a ráción, a megfoghatón és láthatón…

Pszichológiai szempontból is be szeretném bizonyítani, hogy az egyéniség felfedezésének korszakát éljük. Erre a pszichoanalízis által használt strukturális személyiségmodellt tartom a legkézenfekvőbbnek. Kérlek, ne riadj vissza az idegen szavaktól, ahhoz, hogy elmondjam a lényeget, muszáj elmagyaráznom néhányat, aztán egyszerű és érthető lesz. Megígérem.

Ebből a megközelítésből az individualizáció azt jelenti, hogy jelenkorunkban a nemi szerepek megélésében, a párkapcsolatokban az energiák strukturálisan áttevődtek a Superegóról az Egóra. Na, ezt jól megmondtam… Akkor most kibontom, mit is jelent mindez. (Rövid, és szerintem elég érdekes kis pszichológiai eszmefuttatás következik…)

Freud, a pszichoanalízis szülőatyja (bár szerinte kollégája, Breuer rakta le az alapokat) úgy gondolta, hogy a személyiség strukturális modellje a személyiség három összetevőjét különbözteti meg: az ösztön-ént (Id), az ént (Ego) és a felettes-ént (Superego). Ez nagyon leegyszerűsítve azt jelenti, hogy vagy zsigerből, ösztönből cselekszünk, vagy azért, mert működik a belénk nevelt szerep, és meg akarunk felelni, vagy az Ego szintjén vagyunk, és mérlegelünk, döntünk.

Tehát ez a három minőség, illetve a köztük levő küzdelem, feszültség (aminek az Ego a döntőbírója), ami Freud szerint az életünket meghatározza. Ezt lehet kritizálni és vitatni (ahogy tették ezt, és teszik azóta is sokan, mindjárt én is…), de elgondolkodni rajta mindenképpen tanulságos. Ennél többet nem is kívánok elérni ebben a fejezetben.

Én magam úgy gondolom, a freudi modell legnagyobb hibája, hogy kihagyta belőle az intuíciót, a lelket, az Egón túli minőséget. Hiszen az ember nem csak a tudatos szinten dönt. (Ebben lépett tovább Jung, ő igazi komplex spirituális gondolkodó volt…)

Sokan amiatt is támadják ezt a szemléletet, mert valójában az úgynevezett „ösztönös” cselekvésünk is tanult, és az évezredek során már (szinte) semmi ösztönszerű nem maradt az emberben. Az ősök láncolatában sorra hozzuk a tanult viselkedéseket, így, ami ösztönösnek tűnik, az is másolt, tanult, kondicionált, öröklődött.

Mégis, egy pillanatra gondolkodjunk el ezen a rendszeren, megközelítésen (mint mondtam, csupán ennyi a célom)!

A felettes-én (Superego) ideáltörekvéseket, normákat és morális követelményeket tartalmaz, hatására az én bizonyos szempontból a tökéletesedés mind magasabb fokát igyekszik elérni. Ez a „jó kislány”, „jó fiú” énünk. A felettes én nem születésünktől fogva része a pszichés apparátusnak, kialakulása során voltaképpen a szülők által közvetített szabályok és normák válnak belsővé. Működését mind a tudatos, mind a tudattalan tartományban kifejti.

Az ösztön-én (Id, vagy ős-én) a pszichés apparátus legrégebbi eleme, mindazt tartalmazza, ami öröklött és születéstől fogva adott: a testi szerveződésből származó ösztönöket.

Az én (Ego) fő feladata közvetíteni a külvilág és az ős-én között, arra törekedve, hogy a valóság-elvet érvényesítse az öröm-elvvel szemben. Fontos feladata továbbá, hogy a felettes-én követelményeinek is eleget tegyen. Az én tehát az ösztön-éntől hajtva, a felettes-éntől korlátozva és a valóságtól visszaszorítva igyekszik teljesíteni egyensúlyteremtő feladatát. Ez gyakran nem könnyű a számára, a külvilág túlzott követelményeivel szemben reális félelem, a felettes énnel szemben lelkiismeret-furdalás, az ösztön-énnel szemben pedig ideges szorongás jelentkezik.8 Ismerjük az érzést… Vágynánk rá, de nem merjük megtenni. Szorongunk a lehetséges következményektől, miközben az érzés feszít…

Leegyszerűsítve, ahol a „csata” eldől, az nem más, mint az Ego. Az Ego mérlegel, és eldönti, hogy ösztönből, zsigeri vágyból vagy a különféle, belénk nevelt normáknak való megfelelni akarásból cselekedjünk.

Az Egónak hatalmas szerepe és felelőssége van ebben a folyamatban. Hiszen a végletek itt sem optimálisak. Ha valakit döntően az Id működtet, abból antiszociális ember – akár bűnöző – válik, viszont ha cselekedetei mögött szinte mindig a superegós vezérlés áll, akkor abból egy szigorú, többnyire kényszeres, keserű, az életet élvezni nem tudó, spontaneitás és lazaság nélküli ember lesz. (Az előző könyvemben ő volt Klára, akit az álommanók segítségével igyekeztem felszabadítani. Az ilyen ember az, aki otthon is szigorú katonatiszt vagy tanárnő, és más szerepeiben is fegyelmezi, okítja környezetét. Nem tud természetesen viselkedni, ráfagyott a jelmez.)

Az én állításom az, hogy a jelenlegi fiatalok (tágan értelmezve a tizenévesektől a negyvenesekig) nemiségük, személyiségük megélésében, párkapcsolati működésükben áttették a hangsúlyt a Superegóról az Egóra, és ez a tendencia egyre inkább fokozódik. Értem ezalatt azt, hogy míg az előző generációk még sokkal inkább meg akartak – és meg tudtak – felelni a szülők és a társadalom elvárásainak (még akkor is, ha igen szűkre szabott volt az elvárt szereprepertoár), addig lányaink és fiaink már oly mértékben individualizálódnak (ébrednek rá egyediségükre, és élik meg egyre szabadabban a saját egyéniségüket), hogy az évszázadokon át bevált nemi szerepek már egyre kevésbé érvényesek és működőek.

Márpedig az individualizáció nem az ösztön- vagy a felettes-én, hanem az én színterén zajlik. No, és – amit Freud kihagyott – ön-mag-unkban, ahova a „kis hang”, az intuíció, a meditáció, a lélekkel való kapcsolat vezet el. Ezen ősvalónkat, lényünk teljességét nevezi Jung Selbstnek. Dr. Süle Ferenc szavaival élve: „Az individualizáció a teljes érettség legvégső formája, mely csak keveseknek adatik meg. Az az állapot, amikor nem az Ego a személyiség irányítója, hanem a Selbst (…). Ez az állapot az, amit a zen íjászmester úgy mond: a tökéletes lövés.”9

Összefoglalva az eddigieket: ha minden hibája ellenére elfogadom a pszichoanalitikus megközelítést, akkor a híd-generáció a szüleink, nagyszüleink többnyire superegós döntései (anyám kerekperec megmondta, aki nem szűzen megy férjhez, kurva, nagyanyáink idejéről nem is beszélve) és a mostani fiatalok-középkorúak egós működése között alkot átmenetet.

Az Egónkat azért kell megélni, hogy aztán ezen is túlléphessünk. És ha majd globálisan is érettek leszünk rá, akkor tisztán, a szívünkből dönthessünk. Aki pedig már most képes erre, csak tegye, és vigye hírét, ragyogja magát, hogy terjedjen a fényes tudás!

A tudatosság sokkal nagyobb választási lehetőséget ad arra, hogy elinduljunk az arany közép felé. És miért éppen afelé?

Mert úgy gondolom, hogy az előző korok Superegóból táplálkozó elfojtásai után berobbant individualizáció olyan végleteket produkált a kiszabadult Id megnyilvánulásaiban (amit a fölgyorsult kommunikációnak és médiának köszönhető egyre intenzívebb információáramlás még inkább gerjeszt), hogy jelenleg a harmónia, az egyensúly megtalálása az, ami előbbre viheti az emberiséget.

A mostani végleteket az ok-okozati törvények eredményeként teljesen normális reakciónak tartom, hiszen ezen a duális planétán az egyik pólus a másikra felel. (Kilégzés–belégzés, apály–dagály, pozitív–negatív, férfi–nő, nappal–éjszaka, stb…) Mit jelent ez konkrétan? Azt, hogy míg a nagymamáim szülői jelenlét nélkül nem lehettek kettesben velük egykorú fiúval, ha az nem volt a vőlegényük, mára a gruppenszex, a millió pornócsatorna és -weboldal, sőt, az újságosnál kirakatba tett meztelen nők képei a mindennapi életünk részeivé váltak.

És ez így van rendjén. A lét törvénye, hogy az egyik végletre mindig a másik felel. A végletek együtt járnak, valójában egy tengelyen helyezkednek el, hiszen ugyanazon dolog ellentétes pólusai. Tehát épp annyira volt torz és végletes az eddigi elfojtásokkal, hazugságokkal, félelemmel és bűntudattal teli hozzáállás a szexualitáshoz, amennyire torz és végletes tud lenni a mostani eltárgyiasult, lelketlen szex. De nyugi, mint mindennek, ennek az időszaknak is vége lesz, éppen az történik, aminek történnie kell, amire szükségünk volt és van. Mindennek megvan a maga ideje, a dolgok kifutásának, kipörgésének is. Nem véletlenül mondták a bölcsek, hogy két nagy ellenség van az úton: a türelmetlenség és a félelem.

Az egyik legnagyobb dolog a világon, ha valaki éber tud lenni. Vagyis pontosan érzi, tudja, mikor van valaminek vége, és mikor kezdődik az új, és épp akkor, épp azt cselekszi, ami a leginkább előrevivő. Egészen más érzés valamiben úgy benne lenni, hogy kívülről is rálátunk, és tudatosítjuk, hogy ez még eltart egy darabig, még van benne energia.

Erről eszembe jutott egy barátnőm sztorija, aki éveken át csalta, kínozta a férjét. A férfi jámbor módon tűrt, viselt (ez általában fordítva szokott lenni, no, de sokfélék vagyunk), mígnem egyszer csak fordult a kocka, megunta az állandó bántást és elégedetlenséget, és megnyitotta magát egy másik nőnek. Szerelmes lett, és el akarta hagyni az asszonyt, aki ekkor rájött, mennyire imádja a férjét, és esze ágában sincs elengedni őt. Két éven át szenvedett, mint a kutya: most ő tűrt és viselt, tudta, hogy ez nem az az idő, amikor pattoghat, pontosan érezte, hogy a kapcsolat egyensúlya miatt még benne kell maradnia egy darabig ebben a szenvedő állapotban. Miért? Mert az adok-kapok egyensúlya miatt így volt esélyük arra, hogy kiegyenlített számlákkal újrakezdjék a kapcsolatukat, ami azóta sokkal jobb minőségben született újjá.

Mit is jelent akkor ez a személyiség strukturális modelljére vetítve? Azt mesélte a barátnőm, hogy ez a válságos időszak igen nagy fejlődési lehetőség volt számára az önmérsékletben. Attól kezdve, hogy tudta, ki a férje imádottja, rendszeresen visszatérő álma volt, hogy nekiugrik, és marokszámmal tépi ki a haját. (Ez kifejezetten népszerű, ha a csajok egymásnak esnek; a napokban is láttam egy ilyet. A haj – mint tudjuk, akárcsak Sámsonnál – a szabadság, a hatalom, az erő szimbóluma.) Többször ébren is elképzelte… Mindez az ösztön-én működésére utal.

Aztán képbe lépett az Ego, azt tanácsolva: „légy okos, ha vissza akarod szerezni a férjedet, innentől igyekezz csak jó érzést okozni neki!” Ezek után – mesélte – ő maga parfümözte be imádott férjét, amikor az egész éjszakára lelépett a csajához.

A felettes-én talán azt tanácsolta volna, hogy: „légy büszke, egy asszonynak legyen tartása!” (ami másrészről igaz is), vagy: „hűtlen a férjed, válj el!”, de ebben az esetben az erők kiegyensúlyozása érdekében – ahogy a történtek is mutatják – ez volt a célravezető: fordítani szadomazo játszmájukon, ami azóta két egyenrangú fél kapcsolata lett.

Akkor már azt is elmondom, hogyan. A férfi hónapok óta állította „megjavult” feleségének, hogy nincs együtt a nőjével, de egy kósza SMS lebuktatta. A felesége kinyitotta az ajtót: „menjél, drágám, ha ott vagy boldogabb!” A férj pedig azonnal és hatalmas léptekkel spurizott szakítani a szeretőjével.

Nézzük, mit tanultunk! A következőkben mutatok néhány mai, tipikus példát az Id–Ego–Superego működésére, megnyilvánulásaira a párkapcsolatokban!

Készítettem férfiaknak és nőknek egy 12–12 kérdésből álló, kifejezetten a fentiekre vonatkozó kérdéssort, pszichológiai vizsgálatokban is használt IES-tesztet, ami 10 napon keresztül volt kint a Nők Lapja Café oldalán. Ez idő alatt 197 férfi és 6500 nő töltötte ki, ami várható arány volt egy női site esetében. A kérdőíveket kitöltők életkora 18 és 65 év közé esett, ebből az átlag (tehát a kitöltők legnagyobb tömege) 24 és 44 év közötti. A 197 férfiból volt öt 18 év alatti is, ezt leszámítva 192 férfi. Ugyanebből az életkorból 192 nő tesztjét elemeztem végig, hogy azonos legyen a két nem elemzettjeinek száma.

Ez nem lesz és nem is lehet reprezentatív (vagyis minden népréteget és korosztályt figyelembe vevő mintára épülő) statisztika, hiszen eleve csak az internetfelhasználók körében készült. Márpedig nem használ mindenki számítógépet, arról nem is beszélve, hogy az internetes női portálon mászkáló férfiak serege sem nyújt komplex képet a hímnemről. (Ne feledjük, sokfélék ők is, lehetnek barbárok, macsók, papucsok, alfahímek, anyuci szeme fényei, intellektuelek, pöcsös lányok, mimózák és brutálisak, analfabéták vagy gépfüggők, szóval sokfélék, akárcsak mi, nők.) Az internetes női portálon szörfölő nő viszont nem ritka jelenség, úgyhogy mégiscsak érdemes elgondolkodnunk a kapott válaszokon.

A kérdésekkel kifejezetten csak az Id–Ego–Superego viszonyát és hangsúlyviszonyait kívántam megvilágítani. Az eredmények (a válaszok mellett feltüntettem a válaszoló személyek számát, illetve ugyanezt százalékosan) egyértelműen azt bizonyítják, hogy a férfi-nő kapcsolatokban a működés hangsúlya jelenleg az Egón van. Azt, hogy korábban a Superegón volt, anyáinktól, nagyanyáinktól tudhatjuk, de hogy fajsúlyosabb legyen a mondandóm, egy külön fejezetben beszélek majd arról a korról, amikor még a nő „asszony vót, nem ember”!

Jegyzetek

1Bert Hellinger, A forrás nem kérdi, merre visz az útja, Bioenergetic Kiadó, Bp., 2009.

2Rüdiger Dahlke, A mandalák világa, Dunakönyv Kiadó, Bp., 1994.

3I. m.

4I. m.

5I. m.

6Bruno Bettelheim, Az elég jó szülő, Gondolat Kiadó, Bp., 1994.

7George Orwell, 1984, Európa Könyvkiadó, Bp., 2007.

8Sigmund Freud, Bevezetés a pszichoanalízisbe, Gabo Könyvkiadó, Bp., 2006.

9Dr. Süle Ferenc, A jungi mélylélektan napjainkban, Animula Kiadó, Bp., 1996.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

A megbillent férfi és női energiák a világ mandaláján

A Híd-generáció szerepe, jelene

IES-teszt nőknek

IES-teszt férfiaknak

Milyen a nő és milyen a férfi?

A petesejt és a spermium sztorija, és ami még ebből következik

Rövid kitérő az anyaölről, ami először öl, aztán anya

A nemi szervek természetéről

Dobozolás és gombolyítás, avagy a hormonok és az agyunk

Biológiai programunk

Férfi és Nő – Nap és Hold

Férfi és női szerepeink

Kék-rózsaszín – és ami e körül van

Beszélgetésem a nemekről egy nagyon férfival

„Nem ember vót, asszony!” – „Emberré válásunk” a lánynevelés, nőoktatás történelme során

Miben vagyunk most benne?

Házasság, együttélés, gyermekvállalás

A munka

Dupla eltolódás

„Mentsük meg a férfiakat!”

A nők elleni és a családon belüli erőszakról

Libikókaeffektus – egyben az eddigiek összegzése

Merre tovább?

Mit üzen a világ eljangosodott mandalája?

Lehetséges egyéni és társadalmi feladataink

Mit szeretnénk, és hogy képzeljük mi, nők?

Kerekasztal-beszélgetés a nemek egyensúlyáról

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom – egyben ajánlott olvasnivaló

Jegyzetek

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0