Fordította

Bujdosó István

A fordítás alapjául szolgáló kiadás

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Norman Farb and Zindel Segal: Better in Every Sense: How the New Science of Sensation Can Help You Reclaim Your Life

Little, Brown and Company, New York, 2023

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA. All rights reserved.

Első kiadás

Copyright © Norman Farb and Zindel Segal, 2023

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Bujdosó István, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Freepik

Tartalom

Bevezetés

1. Elakadva

2. A szokások háza

3. A tudás fél siker

4. A figyelem mint felfedezés

5. Alternatíva a cselekvésre?

6. Az érzékszervi gyűjtögetésben rejlő erő

7. Az érzékszervi gyűjtögetés alapelvei

8. Belépési pontok

9. A kezdők érzékelnek, a profik egyensúlyoznak

10. Értelmes jövő

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Mindenkinek,
aki a reményt választja
a félelem helyett

BEVEZETÉS

„Az őrületran isteni értelem – a tisztán látó szemnek”

– Emily Dickinson

Mayának kellemes élete volt. Biztos munkahelyen dolgozott,ran eljárt koncertekre, időnként tacót evett, rendszeresen jógázott, mindig szakított időt a barátaira és a hobbijára. A nagy regényhősökkel ellentétben nem ment át katasztrofális váláson, semmilyen borzalmas függőségben nem szenvedett, de még csak egy kiadós anyagi csőddel sem kellett megbirkóznia. Nem élte át, hogy milyen az, amikor az ember a rivaldafényből az ismeretlenség homályába zuhan, ahonnan foggal-körömmel kell visszaküzdenie magát. Maya tulajdonképpen kényelmes, kiegyensúlyozott életet élt. És mégis mindennap boldogtalanul ébredt. Gyakran eltűnődött: „Azt hittem, jobban fogom érezni magam az életben.” De hiába. Nem érezte jobban magát. Mintha az élete megrekedt volna egy ponton. Elakadt.

Mivel Mayának a munkája is főként problémák megoldásából állt, a magánéletét is igyekezett így megoldani. A legkülönbözőbb önsegítő módszerekkel próbálta valahogy elérni, hogy a személyisége a megfelelő módon fejlődjék. Lelkiismeretesen követte az önsegítő könyvek tanácsait, amelyek arra buzdították, hogy változtasson a viselkedési szokásain. És persze legyen kitartó, ünnepelje meg a sikereit, kerülje a negatív gondolatokat, fejezze ki a háláját, maradjon a jelenben, és vizualizálja a céljait. Az üzenet elég egyszerű volt: alakítson ki jó szokásokat, szabaduljon meg azoktól, amelyek nincsenek hasznára, és rendszeresen ellenőrizze, hogy jó irányba halad-e.

De a helyzet csak nem akart javulni. Hiába rágta át magát az önsegítő könyvek tömkelegén, ez a bizonyos elakadásérzés továbbra sem múlt el. Még a munkahelyi előléptetés sem hozott számára tartós elégedettségérzést. Esténként is csak azon töprengett, mi lehetne a megfelelő megoldás. Hiszen a legjobb tanácsokat követte, de hiába! Továbbra is szorongott, és egyáltalán nem érezte úgy, hogy kiteljesedett az élete. Mégis hogyan érezhetné magát „jobban” az ember, ha egy egzisztenciális válság kellős közepén vergődik, és nem látja a kiutat? Amikor semmi nem segít, amikor minden próbálkozás eredménytelen marad, már maga a gondolat is értelmetlennek tűnik, hogy az ember egyáltalán „érezheti magát jobban”. Hiszen ilyenkor már az sem világos, mit is jelent az, hogy „jobban”.

A megoldás aztán egészen váratlan helyről érkezett. A nagynénje elvonszolta magával a helyi kötőklubba. Maya eleinte csak kötelességtudatból kísérte el, és egyáltalán nem várt sokat az egésztől. De legnagyobb meglepetésére valami mégiscsak megragadta a kötésben: a műanyag tűk tapintása, a monoton kattogásuk, a fonal simasága az ujjai között, illetve maguk az ügyes kézmozdulatok, amelyek a tevékenységhez kellettek. És örömmel töltötte el, amikor látta, ahogy a sok színes fonalból valami új dolog születik. Minden kötőköri foglalkozás után könnyebbnek, szabadabbnak és kreatívabbnak érezte magát. Mintha a problémái eltávolodtak volna tőle, és egyszerre már valahogy nem érezte magát abban a megrekedt állapotban, mint azelőtt. Nem igazán tudta megfogalmazni, pontosan miért is érzi annyira másnak a kötést, mint a többi tevékenységet, amelyet nap mint nap végez. Így aztán azt sem tudta elképzelni, miként hasznosíthatná ezt a tapasztalatot a mindennapokban.

Nos, itt jövünk mi a képbe. Létezik tudományos magyarázat arra, miért érezzük úgy, hogy elakadtunk az életben, illetve hogy miként lábalhatunk ki ebből a kellemetlen helyzetből. Maga az állapot a legtöbbször nem a problémamegoldó készség hiányából fakad, ezért aztán az oly népszerű önsegítő könyvek sokszor eleve rossz irányban keresgélnek. Ugyanis inkább akkor érezzük magunkat elakadva, ha újra és újra ugyanazokkal a problémákkal kell megküzdenünk. Amikor tulajdonképpen a saját problémamegoldó stratégiánk ejt foglyul bennünket, és sehogy sem látjuk a kiutat.

Márpedig az elakadásnak ez az állapota korántsem veszélytelen. Ezt több mint százévnyi tudományos kutatás is alátámasztja: aki megmarad ebben az állapotban, az előbb-utóbb biztosan összeroppan. Aki például abban az állapotban reked meg, hogy „csak neki lehet igaza”, a vitákat megnyeri talán, de az emberi kapcsolatait szép sorban tönkreteszi. Aki az anyagi „megtakarítások” szintjén akad el, lehet, hogy tekintélyes vagyonra tesz szert, de boldog nem lesz tőle. Aki pedig a „biztonság” állapotában reked meg, az megóvja magát a katasztrófától, ugyanakkor lemond a meglepetések és a rácsodálkozás öröméről. Mi van, ha nagyrészt épp ama szokásaink okozzák a problémát, amelyeket az évek során kemény munkával alakítottunk ki a status quo megőrzése érdekében? Ami azt illeti, létezik megoldás erre a problémára, csak nagyon nem olyan, amilyenre a legtöbben gondolnak.

Ezzel a könyvvel azt szeretnénk megtanítani, hogy miként gondolhatjuk újra a „jól bevált” viselkedésmintáinkat, hogyan tudjuk kizökkenteni magunkat az elakadásnak ebből a kellemetlen állapotából, és hogyan vehetjük ismét kézbe az életünk irányítását. Ezek a készségek segítségünkre lesznek abban, hogy előrelépjünk a karrierünkben, a kapcsolatainkban vagy akár egy kreatív projektben, mégpedig – bármily furcsa is – éppen azáltal, hogy elfogadjuk azt az érzést, hogy nem tudjuk, miként oldjuk meg a helyzetet. De ha belegondolunk, maga a világ is pontosan így jelenik meg előttünk: tele van váratlan meglepetésekkel. Persze mi arra vagyunk kondicionálva, hogy úgy viselkedjünk, mintha a világ kiszámítható hely lenne. Hogy x meg y az z, és ez a z majd elhozza számunkra a boldogságot. Nekünk azt tanították, hogy ha elég keményen dolgozunk, megszerezzük a szükséges erőforrásokat, és kivívjuk mások elismerését, a boldogság utána már automatikusan bekopog az ajtón, nem igaz?

Természetesen a kultúránk szakadatlanul sulykolja belénk ezt a gondolkodásmódot, de a kondicionálás eredete nem kizárólag a kultúrában keresendő. Az a nagy igazság, hogy az agyunk egyszerűen úgy működik, hogy folyamatosan mintákat keres, alkalmazkodik hozzájuk annak érdekében, hogy lehetőleg helyesen jelezze előre a jövőt, illetve ez alapján reagáljon a környezetére. Ez, lássuk be, felettébb hasznos tulajdonság, sőt olykor elengedhetetlen is a túlélés szempontjából. A probléma akkor jelentkezik, amikor az észlelési mintáink és az ezekből következő szokásaink már nem illeszkednek jól a valósághoz vagy ahhoz, amit valóban szeretnénk.

Éveket – tulajdonképpen évtizedeket – töltöttünk a minták azonosításáért és követéséért felelős agyi hálózat tanulmányozásával. Mi ezt egymás közt csak a „szokások házának” hívjuk, bár a hivatalos megnevezése „alapértelmezett vagy nyugalmi hálózat”, a szakirodalomban az angol megnevezés („default mode network”) rövidítése terjedt el: DMN. Ez a bizonyos DMN sokkal nagyobb szerepet játszik a viselkedésünk irányításában, mint gondolnánk, és általában roppant hasznos, nagymértékben megkönnyíti a dolgunkat a mindennapokban. De a szokások háza időnként csúnyán félreérti a dolgokat, és ilyenkor feltétlenül meg kell kerülnünk a működését.

Kutatásaink során – amelyek eredményeiből ez a könyv is született – sikerült leírnunk egy olyan módszert, amellyel megkerülhető az agynak ez a domináns, mintakövető attitűdje, hogy tényleg a valóságot tudjuk érzékelni, és arra reagálhassunk, anélkül hogy a DMN előre programozott mintái határoznák meg a viselkedésünket. Ez hihetetlenül felszabadító érzés tud lenni, és – nem mellesleg – a mentális egészség szempontjából is roppant előnyös. Kilépni a szokások házából tulajdonképpen azt jelenti, hogy képesek vagyunk saját magunk megtalálni az értelmes dolgokat az életben, és egyértelműen meg tudjuk határozni, hogy min kell változtatnunk, mit kell elviselnünk, mit élvezünk, és melyek azok a dolgok, amiket nagyra becsülünk.

Az a helyzet, hogy Maya nincs egyedül a problémájával. Emberek milliói szenvednek ettől az érzéstől, és a legkülönbözőbb élethelyzetekben próbálják kitalálni, hogyan „léphetnének tovább”. A világnak ma nagyobb szüksége van erre a fajta segítségre, mint valaha. A Covid–19-járvány egyik fontos következménye volt a nagy „felmondási hullám”, amelynek során munkavállalók milliói – a takarítószemélyzettől a vezérigazgatókig – ébredtek rá arra, hogy a jelenlegi munkájuk – sőt, talán semmilyen fix munkahely – egyszerűen nem való nekik. Ezek az emberek mind valami mély nyugtalanságot éreztek a lelkükben, és bár általában fogalmuk sem volt róla, hogy mit akarnak, egy dologban biztosak voltak: azt nem, amivel addig foglalkoztak.

Ezt a bizonyos nyugtalanságot korábban „kapuzárási pániknak” hívták, manapság inkább „életközepi válságként” utalunk rá. De az utóbbi időben megjelent a kistestvére is (a „huszonéves válság”), amelyet a huszonöt év körüli korosztály tapasztal meg, különösen akkor, amikor az első nagy csalódások után visszaköltöznek szüleikhez az alagsorba. Ez a válság nemcsak abból fakad, hogy az ember rádöbben, talán túl idealisztikus világképpel vágott neki az életnek, hanem abból is, hogy ő maga sem tud jobbat kialakítani. Amikor az életünkre túlságosan rányomja bélyegét a DMN, az számtalan problémát okozhat: alkotói válságot, kiégést, az együttérzés teljes hiányát vagy egyszerűen csak általános motivációhiányt, amire tényleg nincs is jobb szó az „életuntságnál”. Hiszen minek kepesszünk annyira, ha a jelek szerint csak mellékszereplők vagyunk mások történeteiben, és kelletlenül meneteljük végig az életünket a bölcsőtől a sírig?

De ha csak rágódunk rajta, hogy az életünk nem úgy alakul, ahogy szeretnénk, azzal még nem oldunk meg semmit. Legfeljebb annyit érünk el, hogy az életuntságot még egy adag bűntudattal is megfejeljük. Ilyenkor arra van szükség, hogy új módokon tapasztaljuk meg az életet, ha már az eddigi tapasztalatainkba belefáradtunk. Márpedig itt azoknak a kiváló munkamódszereknek és motiváló gondolatoknak, amelyekkel eddig próbálkoztunk, nem fogjuk hasznát venni. Ebből a helyzetből nem lehet kijutni a gondolkodás útján. Ugyanis könnyen előfordulhat, hogy pont azért kerültünk ebbe a csapdába, mert olyan nagy elánnal próbáltuk megérteni a világot.

Amit ígérhetünk

A legtöbb program, amely azzal kecsegtet, hogy kimozdít ebből a bizonyos elakadásból, és ezáltal közelebb visz egy boldogabb élethez, olyan lépéseket vázol fel, amelyek a rendetlenségből egyfajta bizonyosság felé vezetnek, és végig arra ösztönöznek, hogy egy konkrét módon cselekedj, illetve bizonyos érzéseket érezz. Ahogy az talán az eddigiekből már kiderült, mi ennek épp az ellenkezőjét javasoljuk. Pontosan arra kínálunk módszereket, hogyan korlátozhatod, illetve blokkolhatod a kiszámítható, „jól bevált” viselkedésmintákat – azaz a DMN által rád kényszerített mentális reakciókat –, és hogyan találhatsz új lehetőségeket a világgal való kapcsolódásra. Ez nagyjából azt jelenti, hogy túl kell lépned a szabálykövető magatartás, illetve az észlelés és a cselekvés merev módozatain, és meg kell találnod a szépséget a bizonytalanságban, hogy bátran hagyatkozhass az érzéseidre, mielőtt rászánod magad a nagy ugrásra.

De nyugalom! Nem azt tanácsoljuk, hogy most akkor csomagolj, és vonulj el egy kolostorba, ahol megtalálhatod a lelki békédet, és nem akarjuk, hogy kidobd a józan észt az ablakon, de még csak arra sem kérünk, hogy fordíts hátat a világnak. A cél az, hogy a jelenben teljesedjen be az életed, itt és most, ahol épp vagy. Ehhez viszont meg kell találnod az arany középutat, az egyensúlyt: bizonyos szokásokat, amelyek tényleg beváltak, meg kell őrizned, mindemellett viszont új létezési módokat is fel kell fedezned, amelyek jobbak, mint amelyekkel korábban találkoztál. Ha sikerül kimenekülnöd a DMN zsarnoksága alól, sokkal közelebb kerülsz ahhoz, hogy szabadon kibontakoztasd a két legfontosabb emberi képességet az életedben: azaz hogy maximálisan hasznát vedd mindannak, amit már tudsz, és szabadon felfedezz mindent, amit még nem tudsz. A jutalom pedig az éned megújulása és egy boldogabb élet lesz.

Legyen hát neked is jobb az életed, azáltal, hogy a pillanatban létezel.

1 ELAKADVA

„Egész életedben ugyanaz a dolog, takarítsd ki a szobádat, állj egyenesen, szedd össze a lábad… légy kedves a húgodhoz, soha ne keverd a sört és a bort… ó, igen, ne vezess a vasúti síneken.”

– Idétlen időkig (Csörögi István fordítása)

Folyton ugyanaz a nóta

Shanice nagy levegőt vett, feladta a biztos vezetői állását a PetSmart áruházban, és saját vállalkozást indított. Önbizalmát főként az táplálta, hogy észrevette, mennyi olyan terméket keresnek a vásárlók, amelyet a PetSmart nem tart készleten. Tisztában volt vele, hogy kockázatos dolog, ha otthagyja a jól fizető munkahelyét, feléli megtakarításai egy részét, és aláír egy egyéves bérleti szerződést egy irodára – mindezt úgy, hogy még egyetlen megrendelése sincs. De a beszállítói hálózat és az állatorvosi kapcsolatok, amelyeket még vezetőként épített ki, tökéletes kiindulópontot jelentettek ahhoz, hogy önállósítsa magát, és beindítsa az egyedi igények szerint tervezett kisállatjátékokra, ruhákra és GPS-nyakörvekre specializálódott vállalkozását. Ráadásul őt mindig is a szenvedély hajtotta, hatékonyan és kitartóan dolgozott – azaz megvolt benne minden, ami egy sikeres vállalkozáshoz szükséges.

Az első hónapokban mindent egymaga csinált: alkalmazottakat vett fel, stratégiai megbeszéléseket tartott, gyártókkal tárgyalt, és mindent megcsinált, amire csak szükség volt. Egy év elteltével azonban azt vette észre, hogy több időt tölt a munkájával, mint valaha, és már csak az adrenalin és az állott kávé tartja benne a lelket. Aztán lassan kezdett összeroppanni. Egyre nehezebben tudott koncentrálni, ingerült volt, összekeverte a megrendeléseket, míg végül aztán nem bírta tovább. Egy szép napon azon kapta magát, hogy a lépcsőházban zokog, mert fogalma sincs róla, mi történik vele, és mit kellene másképp csinálnia. „Kiégtem – mondta sírva –, nincs már bennem semmi, amit adni tudnék.”

Nem véletlen, ha Shanice története ismerősen cseng, hiszen nem ő az egyetlen, aki ezzel a problémával szembesült. A felmérések szerint a vállalkozók 28 százaléka tapasztalja meg ezt a fajta kiégést.1 És nagyon úgy fest, hogy ugyanaz az embertelen munkatempó, illetve a maximalizmus okozza a vesztüket, mint ami a vállalkozásukat sikeressé teszi. Az egészben pedig az a legborzasztóbb, hogy amikor Shanice padlót fogott, akkor is úgy érezte, hogy nincs más választása, ezen az úton kell továbbmennie. És ami azt illeti, az agya valóban így is látta a helyzetet. A kimerültség egyértelmű jelei ellenére az alapértelmezett hálózata (DMN), amely arra volt kondicionálva, hogy a stresszre még nagyobb erőfeszítéssel reagáljon, még csak fontolóra sem vette, hogy esetleg váltania kellene, vagy más irányba kellene indulnia.

Ilyenfajta összeomlás nem csak vállalkozókkal fordulhat elő: művészek, tanárok, orvosok, mérnökök, bárki, aki az egész személyiségét beleadja a munkájába, ugyanígy megtapasztalhatja. Az amerikai munkavállalók közel egyharmada számolt be a munkavégzéssel kapcsolatos kimerültségről már a világjárvány előtt is,2 most viszont már a dolgozók több mint 50 százaléka jelzi, hogy tapasztalja magán a kiégés jeleit.3 Ettől az érzéstől pedig még a siker sem véd meg – ezt nemrég világklasszis sportolók példáján is láthattuk.4 Amikor a mélyen berögzült viselkedésmintáink szerint a nehézségeket csak kitartó munkával lehet leküzdeni, akkor a pihenés vagy akárcsak egy rövid szünet beiktatása már önmagában is kudarcélménnyel ér fel – még akkor is, ha nyilvánvalóan ez lenne a helyes lépés.

Bár manapság egyreoribb ez az állapot, vagyis hogy a megszokott helyzet egyszerre tűnik biztonságosnak és fenntarthatatlannak, mégsem mondhatjuk, hogy kizárólag jelenkorunk sajátja. A világirodalom egyik legnagyobb alkotása, amely a tizennegyedik században íródott, így kezdődik:

Az emberélet útjának felén

egy nagy sötétlő erdőbe jutottam,

mivel az igaz útat nem lelém.

(Babits Mihály fordítása)

Ötszáz évvel azután, hogy Dante e komor sorokkal indította Isteni színjátékát, a dán filozófus, Søren Kierkegaard az „angst” (szorongás) szót használta egy meghatározatlan tárgyú rettegés vagy nyugtalanság leírására, amelyről úgy vélte, hogy ez talán maga az emberi lét alapállapota. A tizenkilencedik század végére a francia „ennui” (unalom, közöny) szót kezdték használni az ipari társadalomban zajló élettel szembeni általános elégedetlenség kifejezésére. A németeknek is volt rá saját szavuk: a „Weltschmerz” (világfájdalom). Mark Knopfler zenész és dalszerző pedig „ipari betegségnek” nevezte.

Bármilyen kifejezést is használunk rá, az alapgondolat ugyanaz: a munka, a biztonság és bizonyos fokú stabilitás az életünkben sokszor nem elégedettséggel tölt el bennünket, illetve nem is azzal a jóleső érzéssel, hogy letettünk valamit az asztalra, és nem hozza el számunkra a lelki békét sem, hanem sokkal inkább mély nyugtalanságba taszít. Ez a mindenütt ott lebegő ennui/Weltschmerz/angst/rettegés/szorongás arra utal, hogy bármit is értünk el vagy tapasztaltunk meg, az egyszerűen nem az, amire vágytunk.

Mintha az élet mélyebb értelme és a kiteljesedés felé vezető létrát egy láthatatlan kéz folyamatosan feljebb húzná előlünk, de csak annyira, hogy épp ne érhessük el. Noha az alapvető szükségleteinket már kielégítettük, de ahol az értelmet reméltük meglelni, ott csak ürességet találtunk. Magyarul: nem vagyunk boldogok.

A Maslow-féle üvegplafon

Az 1940-es évek elején Abraham Maslow amerikai pszichológus egy olyan koncepciót dolgozott ki, amelyet azóta is tanítanak a bevezető pszichológiakurzusokon. Az emberi szükségletek hierarchiáját egy piramis formájában ábrázolta, amelynek az alját – mintegy alapzatként – azok a dolgok alkotják, amelyek életben tartanak minket: élelem, menedék, meleg. Ezek szükségesek ugyan, de önmagukban még messze nem elégségesek ahhoz, hogy boldognak érezzük magunkat az életben.

Maslow felismerte, hogy az önmegvalósítás és az önmeghaladás szintjének elérése igen ritkán sikerül, mivel az alapvetőbb szükségletek kielégítésének hiánya egyfajta „üvegplafonként” funkcionál, vagyis addig nem tudunk feljebb lépni, amíg az adott szint nincs kipipálva. A korábban említett kiégési adatokat kiegészítve megemlíthetjük, hogy egy nemrég készült amerikai felmérés szerint csak minden ötödik amerikai mondja magáról, hogy a Maslow-piramis csúcsának közelében jár, vagyis abban a pozitív állapotban érzi magát, amit úgy nevezhetnénk, hogy „virágzás”.5 De Maslow valószínűleg soha nem gondolta volna, hogy a jómódú, kiváltságos helyzetben lévő emberek közül ilyen sokan ragadnak meg az alacsonyabb szinteken. Aggasztó módon minden ötödik ember – ez az Egyesült Államokban 60 millió személyt jelent – saját bevallása szerint a virágzás ellentétét, a „kókadozást” éli át, és épp a fiatal felnőttek körében a legvalószínűbb, hogy valaki ebben a céltalan, nyugtalanító állapotban találja magát.

Ha belegondolunk, hogy az emberi faj milyen messzire jutott, felmerül a kérdés, vajon miért akadtak el ilyen sokan a „kókadozásnak” ezen a szintjén. A világunk ma is számos kihívással – diktatórikus vezetőkkel, új járványokkal, gazdasági és társadalmi egyenlőtlenségekkel, természeti katasztrófákkal, terrorfenyegetéssel és háborúkkal – néz szembe. Még a világ legfejlettebb és leggazdagabb országai is komoly problémákkal küzdenek. Mégis, ha őszinték akarunk lenni, a fejlett országokban élő emberek többségének számára ez az időszak számos szempontból kedvezőbb, mint a történelem bármely korábbi korszaka. Az elmúlt évszázadban az orvostudomány és a közegészségügy fejlődésének köszönhetően a csecsemőhalandóság jelentősen csökkent, az átlagos várható élettartam pedig jóval magasabb, mint történelmünk bármely más időszakában volt – a világjárvány miatti visszaesés ellenére is. Szinte bárhová szabadon elutazhatunk, kapcsolatba léphetünk más kultúrájú és vallású emberekkel, és – a szülői ellenvetésektől eltekintve – nyugodtan hallgathatunk a szívünkre a párválasztás során. Soha nem volt még ennyi ember képes kielégíteni az alapvető fizikai szükségleteit, vagyis túllépni a Maslow-féle hierarchia „földszintjén”.

Lehet, hogy ez a „kókadozás” – hogy egy divatos, pejoratív kifejezést használjunk – „első világbeli probléma”? Vagyis olyasvalami, ami csak a kiváltságos embereket sújtja, akiknek amúgy nincsenek is igazi problémáik? Azok, akik úgy érzik, elakadtak, frusztráltak, vagy épp már az idegösszeomlás szélén állnak, mind hálátlanok, és jó dolgukban nem tudják, mit csináljanak?

Szerintünk nem erről van szó. Hogy megértsük, mi is történik itt valójában, forduljunk egy másik, szintén az 1940-es években alkotó kiválóság, Selye János osztrák–magyar származású kanadai endokrinológus munkásságához, aki megismertette a világot az „általános adaptációs szindrómával”, közismertebb nevén a stresszreakcióval. Selye elsősorban azt vizsgálta, milyen módszereket fejlesztett ki az ember az evolúció során arra, hogy életben maradjon olyan helyzetekben is, amikor bizonytalanná válik, vajon az erőforrásai elegendőek lesznek-e az élet kihívásainak leküzdéséhez. Valamilyen szintű bizonytalanság még izgalmas is lehet, a túl sok kihívás azonban gyorsan megterhelővé válhat. Képzeljük el azt az érzést, amikor az edzés végén épp csak össze nem esünk a fáradtságtól, de még egy utolsó kört le kell futnunk. Majd vessük össze azzal, amikor azt mondják, hogy még tíz kör van hátra. A célvonal előtti utolsó hajrához kötődő izgalom és elszántság egy pillanat alatt aggodalommá és pesszimizmussá alakulhat, ha a cél elérhetetlenül távolinak tűnik.

A test nem felejt

Selye munkássága sokat segített abban, hogy megértsük, hogyan és miért következik be az idegösszeomlás. Több évtizednyi kutatás során kimutatta, hogy a testünk három kiszámítható fázisban reagál a stresszre: egy kezdeti riasztási fázissal, amikor tudatában vagyunk a stressznek, és késztetést érzünk a cselekvésre; egy ellenállási vagy adaptációs fázissal, amelyben megpróbálunk együtt élni a stresszor jelenlétével; és ha a stressz nem szűnik meg, egy végső, kimerülési fázissal, amely biológiailag katasztrofális következményekkel jár, adott esetben akár az organizmus halálához is vezethet.

Selye munkája azért különösen releváns a mi témánk szempontjából, mert bár a technológia és a kultúra drámaian megváltozott az ipari forradalom után, illetve a változás üteme az információs forradalom óta jelentősen felgyorsult, testünk „hardvere” vajmi keveset változott az utóbbi százezer évben. Amit mi „kókadásnak” nevezünk, az tulajdonképpen nem más, mint amikor ez a hardver leáll a stressz miatt, amelyet képtelen feldolgozni.

De vajon miért érez ennyi jól táplált, biztonságban és viszonylag stabil helyzetben élő ember ilyen bénító, krónikus stresszt? Először is, a huszonegyedik századi kapitalizmus nem a gyenge idegzetűeknek való. A mai világ mintha minden felelősséget az egyénre hárítana: az egészségünk, a karrierünk, a nyugdíjunk, a huszonhétféle telefonos szolgáltató, amely közül választhatunk, és ott vannak még a gyerekek, esetleg az idős szüleink is, akikről gondoskodnunk kell, nem is beszélve az olyan átfogóbb problémákról, mint az infláció, a globális felmelegedés, a demokráciát érő támadások, na meg a napjainkra jellemző munkakultúra, amely szinte már azt követeli meg tőlünk, hogy a nap huszonnégy órájában elérhetőek legyünk. Vagyis az alapstressz-szintünk szinte folyamatosan a maximumra van tekerve. Még ha nem is vagyunk közvetlen életveszélyben, a munkahelyi bizonytalanság, a múltbeli fenyegetések vagy a jövő miatti szorongás arra kényszerít bennünket, hogy folyamatosan résen legyünk, és azon törjük a fejünket, vajon milyen veszély leselkedik ránk a következő sarkon túl.

A bizonytalan jövő miatti állandó szorongásunkat pedig csak tovább súlyosbítja, hogy folyamatosan hozzáférünk a legkülönbözőbb médiákhoz, s ezáltal azonnal értesülhetünk minden rosszról, ami a világban történik. Statisztikailag tulajdonképpen szinte lehetetlen, hogy abból a több milliárd emberből, akikkel elektronikusan össze vagyunk kötve, adott pillanatban senkivel se történjék semmi szörnyűség. És hiába nem eshet fizikai bántódásunk egy tőlünk több ezer kilométerre zajló iskolai lövöldözésben, polgárháborúban vagy tornádóban, a közösségi médiának és a nap huszonnégy órájában működő hírcsatornáknak köszönhetően ugyanúgy érezzük ezek hatásait a neuroendokrin rendszerünkön.

Márpedig ezek a hálózatok és platformok, amelyek oly sok ember életével kötnek össze bennünket, korántsem tárgyilagosan tárják elénk a valóságot. Az X (egykori Twitter) és a Facebook nemegyszer került komoly támadások kereszttüzébe az olyan üzleti modellek miatt, amelyek félelmet és gyűlöletet szító, valamint sokkoló, felháborodást keltő és biztonságérzetünket egyértelműen fenyegető tartalmak megjelenítésével igyekeznek a felhasználói elköteleződést növelni, azaz a képernyőhöz láncolni bennünket. Emellettran népszerűsítenek olyan tartalmakat, amelyek rombolják az önértékelésünket, méghozzá azzal a céllal, hogy olyan dolgok megvásárlására ösztönözzenek, amelyekre nincs is szükségünk.6 Egyes kiszivárgott céges dokumentumok arra mutatnak rá, hogy amikor az Instagram tudomást szerzett arról, milyen negatívan befolyásolja az oldal a tizenéves lányok mentális egészségét, a vezetői úgy reagáltak a helyzetre, hogy megpróbálták kitalálni, miként lehetne elérni, hogy ezek a befolyásolható fiatal lányok még több időt töltsenek a platformon.7 A jelek szerint nem különösebben aggódtak amiatt, hogy a figyelemért versengő algoritmusok milyen mesteri módon ültették el a fogékony elmékben a valóságtól teljesen elrugaszkodott világlátást.

Mentális terünkért már régóta folyik a harc egy olyan csatatéren, amelyet Herbert A. Simon politológus „figyelemgazdaságnak” nevezett. És mi a legbiztosabb módja annak, hogy megragadjuk valaki figyelmét? Ha valamilyen közelgő veszélyre utalunk. Ha visszanyúlunk Selye munkásságához, láthatjuk, hogy a neuroendokrin rendszerünk fokozott éberséggel reagál a veszély észlelésére, ami azt jelenti, hogy ilyenkor a figyelmünk fókusza felerősödik. Ha pedig a fenyegetettség jelzését fenn lehet tartani a botrányos tettekről, a fertőzésekről vagy a saját nézeteinkkel ellentétes politikai szélsőségekről szóló folyamatosan frissülő híranyaggal, ez az éberség még magasabb fokozatba kapcsol. A hírfolyamunkban minden egyes hírről szóló poszt vagy komment úgy hat az idegrendszerünkre, mint amikor éjszaka hazafelé sétálva megreccsen egy ág a hátunk mögött, és azt hisszük, hogy valaki követ bennünket.

A neurális hardverünket, amely több százezer évvel ezelőtt a vadászathoz és gyűjtögetéshez alkalmazkodott, nem tudjuk lecserélni, de a benne működő szoftvert azért még frissíthetjük. Ezt pedig úgy tehetjük meg, hogy felülvizsgáljuk azt a „belső programot”, amelyet a tapasztalataink rendszerezésére és mindennapi életünk irányítására fejlesztettünk ki. Ez nem azt jelenti, hogy „megjavítjuk” a szokásainkat. Hanem sokkal inkább azt, hogy túllépünk rajtuk.

Eközben az elefántcsonttoronyban

Az 1970-es évek óta a folyamatos stressz, kiégés, elidegenedés és depresszió kezelésére az orvosok, pszichológusok és mások is olyan technikákat kínáltak, mint a meditáció és a jóga. Míg egyes megközelítések az elme kikapcsolását javasolták, ami egyfajta „kivonásnak” tekinthető, mi a „hozzáadás” jótékony hatását fedeztük fel. Ez szemléletváltást jelentett a nyugati pszichológiában, amely nagyrészt úgy kezelte a problémás gondolatokat, mint valamilyen fertőzést, amellyel szemben kíméletlenül fel kell lépni, és lehetőség szerint meg kell szüntetni. Az utóbbi évtizedekben kibontakozó mindfulness („tudatos jelenlét”) mozgalma viszont azt sugallta, hogy a probléma nem az, hogy vannak ilyen gondolataink, hanem az, hogy ezeket különlegesnek tartjuk. A mindfulness azt javasolja, hogy tekintsünk úgy egy negatív gondolatra, mint pusztán egyre a sok jelentéktelen mentális utas közül, akik a fejünkben utaznak, így ezeket az ártalmas narratívákat megfosztjuk a mentális súlyuktól. Az ilyen technikákkal azonban a tudományos kutatások nem foglalkoztak eleget, mivel a Nyugat mindig is fenntartásokkal kezelte és valamilyen misztikus ködbe burkolózó rejtélynek látta a keleti hagyományokat.

Szerzőpárosunk egyik tagja, Zindel Segal alapítóként részt vett a mindfulnessalapú kognitív terápia kidolgozásában, amely azóta a mentális egészség megőrzésének egyik legszélesebb körben alkalmazott programja lett. 2004 tavaszán találkozott a könyv másik szerzőjével, Norm Farbbal, aki akkor még PhD-hallgatóként a mindfulnesstanfolyam agyi változásokraorolt hatásának első képalkotó vizsgálatain dolgozott. Kiderült, hogy ketten együtt már rendelkezünk minden szükséges készséggel ahhoz, hogy a mindfulnesstanfolyamot felhasználva megértsük az agyban a „tespedéstől” a „virágzás” felé vezető út lényegét.

Mindkettőnket az érdekelt, hogy az új dolgok elsajátítása miként teszi lehetővé az agy átszerveződését, ezt a szakmabeliek neuroplaszticitásnak nevezik. Akkoriban a pszichoterápiáról, a testmozgásról, a meditációról és a jógáról is azt állították, hogy neuroplasztikus hatása van, de még nagyon kevés tényleges bizonyíték állt rendelkezésre. Mi pedig úgy döntöttünk, változtatni fogunk ezen.

Sara Lazar, Richard Davidson és más tudományos úttörők munkái arra engedtek következtetni, hogy az élethosszig tartó meditáció lassíthatja az agy öregedését, és szinkronizálhatja az agyhullámokat. De mi nem akartunk csak azokra koncentrálni, akik voltak olyan szerencsések, hogy éveken átorolhatták ezeket a meditációs technikákat. Sokkal inkább arra helyeztük a hangsúlyt, hogy a meditáció miként nyújthat segítséget a hétköznapi embereknek az érzelmeik kezelésében.

A klinikai szakirodalom fontos adalékkal szolgált: akik mindent magukra vesznek – azaz úgy értelmezik mások megjegyzéseit, gesztusait és cselekedeteit, mintha azok közvetlenül ellenük irányulnának –,ran komolyabb pszichológiai problémákkal küzdenek. Rögtön felmerült a gondolat, hogy a meditáció talán épp azáltal működhet, hogy háttérbe szorítja ezt a bizonyos énközpontú gondolkodást. Elvégre a klasszikus meditációs szövegek is azt ígérik, hogy eljuthatunk a „nem én”, a „nincs én” állapotába, vagy ahogy George Harrison zenész és dalszerző fogalmazott, megszabadulhatunk az „én-engem-enyém” gondolkodásmódtól. A buddhizmus – az egyik ősi hagyomány, amelyből a mindfulness és a legtöbb ma ismert meditációs technika ered – azt tanítja, hogy az én nem más, mint egyfajta mentális konstrukció, és ha az én szemüvegén keresztül nézzük a dolgokat, az szenvedés és megosztottság forrása lehet. Buddhista szemszögből nézve a virágzás ott kezdődik, hogy „a kezdők elméjével” közelítünk a dolgokhoz, azaz elengedjük az énképünkhöz szorosan kapcsolódó elvárásainkat. De vajon hogyan mérhetnénk meg az egyes emberek énközpontúságát? Szerencsére ebben egy akkor immár három évtizede ismert, nyugati kutatási terület nyújtott segítséget.

Az 1970-es évek elején Fergus Craik és kollégái a Torontói Egyetemen kimutatták, hogy abban, hogy milyen mértékben vagyunk képesek megjegyezni az információkat, fontos szerepet játszik, mennyi közünk van az adott információhoz.8 A kutatás szerint azok a vizsgálati alanyok, akiktől azt kérdezték, hogy egy adott szó vonatkozik-e rájuk mint egyénekre, később nagyobb arányban emlékeztek a szóra, mint azok, akiknek nem ilyen személyes kérdést tettek fel, hanem például azt, hogy a szó nagy- vagy kisbetűvel volt-e írva. Az a felfedezés, hogy az agy előnyben részesíti az önreflexiót más gondolkodási módokkal szemben, fontos eredmény volt, ami nem csupán a mentális folyamataink buddhista felfogását látszott igazolni, hanem segített megmagyarázni azt is, hogy az emberek miért ragadnak bele a negatív önértékelésbe. Ha az önmagunkról alkotott ítélet kiemelt mentális folyamatnak számít, akkor talán könnyebben érthető Selye magyarázata is arról, miért ragadhatunk bele abba az ellenállási fázisba, amely végül a kiégéshez vezet: az ellenállás ugyanis azzal az önmagunkra vonatkozó ítélettel kezdődik, hogy „nem vagyok biztos benne, hogy meg tudom oldani”, az agy pedig olyan szinten helyezi előtérbe az ilyesfajta ítéleteket, hogy tulajdonképpen kizár minden egyéb lehetőséget.

2005-ben egy hasonló kísérletet végeztünk, amelyet már agyi képalkotó vizsgálattal is kiegészítettünk.9 Arra kértük a résztvevőket, hogy ítéljék meg, bizonyos szavak jellemzőek-e rájuk, vagy sem – ez tulajdonképpen az „elég jó vagyok-e” típusú ítéletek laboratóriumi verziója volt, amely stresszreakciót vált ki. A korábbi vizsgálatok azonosították az önreflexióért felelős agyi régiókat az agy középvonalában, pontosabban a mediális prefrontális kéregben.10 Így nem volt különösebben meglepő, hogy azon résztvevők esetében, akiket ilyen ítélet meghozatalára kértek, szintén az agy középvonala aktiválódott.

Ezután jött a kritikus teszt. Most arra kértük a résztvevőket, hogy mindenféle önértékelés nélkül olvassák el a tulajdonságokat leíró szavakat, viszont közben igyekezzenek megfigyelni, hogy a szavak milyen érzeteket, érzéseket vagy gondolatokat váltanak ki, illetve idéznek fel bennük. Azt feltételeztük ugyanis, hogy az érzékelés, az érzetek tudatosítása majd elnyomja a fogalmi szinten működő ént, és ezzel együtt az alany önmagára irányuló ítéleteit is gyengíti. Hiszen ha az ember megszabadul az énjétől, akkor nem lesz, aki az alacsony önértékelést, a bűntudatot és a reménytelenséget érzékelje, nem igaz?

Azzal tisztában voltunk, hogy a résztvevőknek nem lesz könnyű dolguk, amikor az érzetekre próbálnak figyelni önmaguk helyett. Az 1970-es évekbeli memóriavizsgálatok kimutatták, hogy az agy az önmagunk feletti ítélkezést szinte minden más gondolkodási móddal szemben előnyben részesíti. A közelmúltban ezen elsőbbséget kikényszerítő agyi struktúrákat nevezték el alapértelmezett hálózatnak (DMN).11 A DMN még akkor is uralja a mentális folyamatainkat, amikor az agy nyugalomban van, azáltal, hogy nem engedi az agy érzékelő részeihez a működésükhöz szükséges erőforrásokat.

Hogy legalább némi esélyünk legyen semlegesíteni az önreflexió erősen torzító hatását, olyan emberekkel dolgoztunk, akik a kísérletet megelőzően részt vettek egy nyolchetes tanfolyamon, ahol olyan meditációs technikákat sajátítottak el, amelyek „az ego meghaladását” segítik elő. A résztvevők felét tehát e tanfolyamot elvégzett alanyokból válogattuk ki a mágneses rezonanciás képalkotó vizsgálatra (MRI). A másik felét pedig azokból, akik szintén jelentkeztek már erre a bizonyos tanfolyamra, de még nem végezték el. A szakmában ezt „várólistás kontrollcsoportnak” nevezik.

2006-ra befejeztük a világ egyik első olyan agyi képalkotást használó kutatását, amely a mindfulnesstanfolyam hatásait vizsgálta. Kiváló adatokat kaptunk arról, hogy az önértékelés miként aktiválja a DMN-t. Igazoltuk a mindfulnesstanfolyam-programunk hatékonyságát, kifejlesztettük a legkorszerűbb agyi képalkotó módszereket, és összehoztunk egy remek kutatócsapatot, amely mind klinikai, mind idegtudományi téren gazdag tapasztalattal rendelkezett. Ugyanakkor magát a mindfulnesstanfolyamot is validáltuk, mivel azok, akik elvégezték, sokkal jobban érezték magukat, mint a kontrollcsoport tagjai, akik még nem végezték el a tanfolyamot. A nagy kérdés azonban továbbra is megmaradt: ki tudjuk-e mutatni, hogy a meditáció azáltal csökkenti a stresszt, hogy megtöri a DMN könyörtelen késztetését az önértékelésre?

Alaposan áttanulmányoztuk a funkcionális MRI (fMRI) adatait, és kerestük a konkrét bizonyítékot arra, hogy a meditálók képesek voltak-e tompítani azt a késztetést, hogy önmagukra vonatkozó ítéleteket hozzanak. Hipotézisünket csak részben tudtuk megerősíteni: amikor a tesztalanyok a tapasztalataik érzékelésére összpontosítottak, mindkét csoportban – a tanfolyamot elvégzők és el nem végzők között – kimutathatóan kevesebb aktivitást láttunk az önreflektív ítélkezést támogató DMN agyi területein.

Arra szinte semmilyen bizonyítékot nem találtunk, hogy a mindfulnesstanfolyamon korábban részt vett alanyok hatékonyabban tudták volna tompítani az önítélkezésre irányuló késztetésüket. Az elemzés minden trükkjét bevetettük, hogy kimutassuk ezt a hatást, és közel egy évet töltöttünk az elemzések ismételt elvégzésével. Rengeteg értekezleten beszéltük át tapasztalatainkat, miszerint az agynak ez az „én-régiója” egyszerűen nem hajlandó lekapcsolni, és férfiasan be kellett vallanunk, hogy a mindfulnesstanfolyam nem támasztotta alá az elméletünket. Ugyanis folyton elsiklottunk ama tény felett, hogy az agy más részeiben viszont egyértelmű bizonyítékok sorakoztak, amelyek a tanfolyam hatását mutatták. Csak ezek nem ott jelentkeztek, ahol mi vártuk őket. Tehát nem azt láttuk, amit látni akartunk, nevezetesen a fogalmi önreferencia aktivitásának visszaesését. Ugyanakkor sokkal nagyobb aktivitást észleltünk az agynak a kutatásunk szempontjából látszólag irreleváns területein, amelyek a fizikai érzékelésért felelnek.

Aztán egyszer csak összeállt a kép. A mindfulness-meditáció előnye nem abban rejlik, hogy segít megszabadulni az éntől. Az adatok ugyanis azt mutatták, hogy az én kiterjed a közvetlen érzékszervi bemenetekre is. A negatív önítéletek nem azáltal gyengülnek, hogy „elítéljük az ítélkezést”, és elnyomjuk magunkban az önítélkezésre való hajlamot, hanem azáltal, hogy az énképet új, ellentmondásos, de végső soron kreatív tapasztalatokkal gazdagítjuk. Vagyis az érzékelés terén nagyobb tapasztalattal rendelkező alanyok ahelyett tehát, hogy kikapcsolták volna az agy önítélkezést támogató területeit, sokkal inkább azt tanulták meg, hogyan aktiválhatják az érzékelésre specializálódott egyéb agyi régiókat. A lényeg: annak ellenére, hogy eredetileg ugyanolyan stresszesek, szorongóak és depressziósak voltak, mint a kontrollcsoport tagjai, a mindfulnesscsoport tagjai jobban érezték magukat a tanfolyam után.

Azt ösztönösen tudjuk, hogy az érzetek áradata képes javítani a hangulatunkat. Ha egy időre félretesszük a gondolkodást, és testünknek csak azon képességére koncentrálunk, ahogy a világot érzékeli – például amikor a hullámokat bámuljuk a tengerparton, ahogy az alkonyi fényben a szikláknak csapódnak, vagy amikor mélyen beszívjuk az orgona illatát –, ez átmenetileg enyhítheti a stresszt, és elcsendesítheti az elmét.

Azzal viszont nem számolunk, hogy ezt a természetes pihentető reakciót mindannyiunkban kiválóan képes elnyomni az egy életen át tartó kondicionálás. Gyermekként olyanokat mondanak nekünk, hogy „ne bambulj, koncentrálj”; tinédzserként, hogy „vállalj felelősséget a dolgaidért, és vedd komolyan a tanulást”; felnőttként pedig, hogy „dolgozz keményen, és akkor sikeres leszel”. Még ha nincs is okunk rá, hogy ezen intések mögött ártó szándékot feltételezzünk, ezek mind egyetlen központi üzenetet hordoznak: az érzékelésnek csak akkor van értelme, ha valami hasznos feladat elvégzésében segít, egyébként időpocsékolás. Soha senki egy szóval sem mondta, hogy az érzékelés olyan képességünk, amely a stressz hatására elsorvad bennünk, és ha elhanyagoljuk, azzal veszélyeztethetjük a mentális egészségünket. Márpedig, ha egy életen át elhanyagoltuk, nem valószínű, hogy csak úgy minden további nélkül képesek vagyunk kihasználni az érzékszervi tudatosságban rejlő előnyöket, különösen olyan helyzetekben, amikor ezekre a legnagyobb szükségünk lenne.

GYAKORLAT: Ismerkedj meg az érzékeiddel!

Az érzékelésbe való belemerülés jelentheti azt is, hogy hosszasan bámulod a naplementét egy szikláról, vagy akár azt, hogy egy nyári vihar sós és ózondús illatát szívod magadba egy fa alatt. De ennek a tapasztalásnak korántsem kell ilyen poétikus magasságokba emelkednie.

A kutatásainkban részt vevő alanyok megtanulták, hogy ott merüljenek bele az érzeteikbe, ahol éppen tartózkodnak, méghozzá a napi rutin részeként. Ehhez azonban szükség van némiorlásra, részben azért is, mert az agyunk olyan mértékben megszokta már az érzékszerveink jelenlétét, hogy általában teljesen magától értetődőnek vesszük működésüket.

Az alábbiakban bemutatunk néhányorlatot, amelyek segítenek tudatosítani magát az érzékelés folyamatát. Ezeket bárhol elvégezheted, de fontos, hogy kellő időt szánj rájuk, és zárd ki a zavaró tényezőket. Minél lelkiismeretesebben végzed aorlatokat, annál nagyobb hasznukat veszed majd, de ne feledd, itt teljes koncentrációra van szükség.

1. Látás

A szem a fényt összetett vizuális adatokká alakítja, amit az agy dekódol. A látás a legerősebb érzékünk, mivel a környezetből érkező információk túlnyomó részét ezen az úton szerezzük be.

Gyakorlat: Zárt térben vagy a szabadban is végezhető. Nézz körül, és válassz ki öt tárgyat, amelyet magad körül látsz, és nevezd meg vagy jellemezd őket. Ezután csukd be a szemed egy pillanatra. Majd, amikor kinyitod, nézz körül újra, de most válassz ki öt olyan tárgyat, amelyet első alkalommal nem láttál, talán mert a háttérben voltak, vagy egyszerűen elkerülték a figyelmedet. Szánd rá az időt, és valóban nevezd meg hangosan azokat a tárgyakat, amelyeket csak most vettél észre.

2. Tapintás

A tapintás talán a legelső érzék, amely kifejlődik az emberben. Speciális receptorok segítségével működik, amelyek közvetlenül a bőr alatt találhatók, és nyomásra, valamint hőmérsékletre vonatkozó jeleket közvetítenek az agynak. Mivel a bőr a test legnagyobb szerve, rendkívül gyors visszajelzést tud adni arról, amit éppen tapasztalunk.

Gyakorlat: Zárt térben vagy a szabadban is végezhető. Kérj meg valakit, hogy gyűjtsön össze különféle apró tárgyakat, és tegye őket egy zsákba. Fontos, hogy neked fogalmad se legyen róla, mik vannak benne. Bármi szóba jöhet: egy kavics, egy érme, egy ceruza, egy teniszlabda, kagylók, levelek, rizsszemek. Majd hunyd le a szemed, nyúlj bele a zsákba, és tapogasd meg mindegyik tárgyat. Fedezd fel a körvonalaikat és a méretüket. Lehet, hogy felismered és meg is tudod nevezni a tárgyat, de most inkább az a fontos, hogy tudatosítsd magadban, milyen érzés megérinteni valamit, anélkül hogy tudnád, mi az. Hogy milyen érzet jelenik meg benned, mielőtt még valamilyen címkét ragasztanál rá.

3. Hallás

A hallás során a levegőben terjedő hanghullámok elérik a dobhártyánkat, amely a rezgéseket csontokon és folyadékokon keresztül továbbítja, ezáltal hangjelek érik el az agyat. A hanghullámok egyedi frekvencián rezegnek, és amikor elérik a fület, felerősödnek, hogy az agy meg tudja különböztetni a beszédet, a nevetést, a zenét és a többi hallási élményt.

Gyakorlat: Idézd fel az utolsó néhány alkalmat, amikor a szabadban sétáltál, majd készíts egy listát azokról a hangokról, amelyeket hallhattál. Attól függően, hogy hol voltál, lehetett ez egy közeledő vagy dudáló autó, madárfütty, beszélgető emberek, egy becsapódó ajtó, a szélben mozgó faágak susogása, metróajtók csukódása, kutyaugatás, fűben vagy kavicson lépdelő lábak zaja. Most pedig menj ki ismét a szabadba, és tudatosan figyelj ezekre a hangokra. Amint meghallod valamelyiket, pipáld ki a listádon.

4. Szaglás

A szaglás azzal kezdődik, hogy az orrunkon keresztül beszívjuk a levegőt. A levegőben lévő vegyületek elérik az orrüreg felső részében és a szaglóhasadékban található sejteket, amelyek különböző információkat továbbítanak az agynak, amelyeket az szagként dekódol. Becslések szerint több mint egybillió illatot tudunk megkülönböztetni.

Gyakorlat: Keress öt dolgot a lakásban vagy odakint, ismerős és ismeretlen dolgokat egyaránt, és szagold meg őket. Ahogy belélegzel, próbálj meg a lehető legpontosabban felcímkézni minden illatot, ha lehet, nevezd is meg, de gondold át azt is, hogy mi jut eszedbe róla. Például egy narancshéj citrusos illata felidézheti a karácsonyi süteményeket. Kezdheted mondjuk az őrölt kávéval, egy fürdőszobai törölközővel, konyhai fűszerekkel, például fahéjjal, gyömbérrel vagy curryvel, de ugyanígy megfelel a célnak egy szappan, a forrásban lévő víz, a virágföld, a hónaljad vagy pár nedves falevél. A szaglás és a memória területei az agyban igen közel helyezkednek el egymáshoz, ezért van az, hogy az illatokran tudnak felidézni rég elfeledett emlékeket. Figyeld meg, hogy az egyes illatok közül bármelyik kiváltja-e nálad ezt a hatást.

5. Ízlelés

A nyelv a fő ízlelőszervünk. Az ízlelőbimbók ezrei bontják le az ízeket a sós, édes, savanyú, keserű és umami kategóriáiba. A rágás és nyelés során a különböző ételrészek ízei elkeverednek a szánkban. Mindegyik ízt a nyelv érzékeli, és továbbítja az agynak ezeket az ízadatokat. Az agy aztán dekódolja az információt, és azonosítja a konkrét ízeket.

Gyakorlat: Legközelebb, amikor eszel valamit, próbáld megnevezni benne mindegyik jellegzetes ízt – sós, édes, savanyú, keserű vagy umami. Aorlatot végezheted nassolás közben, amikor lehet, hogy csak egyvalamit eszel, de főétkezés során is, amikor többféle ételt veszel magadhoz. Amikor felismered valamelyik fő ízt, mondd ki hangosan a nevét.

Akárcsak a kísérleti alanyok, mi is észrevesszük majd, hogy nem mindig könnyű elmerülni a tiszta érzékelésben. Gyakran más dolgok is zajlanak az elménkben, még akkor is, amikor megpróbálunk koncentrálni és minden erőnkkel csak egy dologra figyelni. Az, hogy milyen nehéz az érzékelésre összpontosítani a figyelmünket, jól mutatja, mennyire nehéz megszabadulni a tapasztalatainkhoz való ismerős kapcsolódástól, azoktól a szokásoktól és mentális rutinoktól, amelyek az elménk struktúráját alkotják.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Janković Milán

ISBN 978 963 604 477 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License