Tartalomjegyzék

- Kék óra

- Tejfehér

- Van Dyck-barna

- Aranyvessző sárga

- Heliotróp

- Tűzpiros

- Eigengrau

- Ametiszt

- Akvamarin

- Szivárvány

stefano conti

A TÖKÉLETES EGYENLET

Minden jog fenntartva

Kiadási év: 2023

Fordította: Boday Claudia

A mű eredeti címe: L’equazione perfetta

Ancona, 2013

Borítóterv: Colori

Fénykép forrása: Mijung Park, Pixabay

1. Kék óra

„A memória, mint a tenger,

évek múltával is partra vetheti

emlékeink foszlányait”

Primo Levi

A kék óra a nap azon pillanata, amikor a tenger mélykék színbe borul, majd teljesen egybeolvad az égbolttal: a fényt elnyeli a sötétség, egy röpke másodpercre a látóhatár megszűnik létezni, a tenger és az ég határtalan kéksége eggyé válik.

E varázslatos pillanatban a tenger ma fodrozottan hömpölyög, és hullámai tajtékozva törnek meg a ligúriai San Fruttuoso-öböl part menti szikláin. Kevesen lézengenek a strandon: egy férfi nagy érdeklődéssel szemléli a partvidéket uraló épület minden apró részletét, egy nő farkaskutyájával sétál, miközben egy fiatal pár szenvedélyes csókja csillogva tükröződik a vízen. Amikor megszólal a kürt, mindenki sietve felszáll a hajóra, mely az utolsó járat ezen a kora áprilisi délutánon, és az öböl egyetlen összeköttetését jelenti a külvilággal. Senkinek sem tűnik fel, hogy egyvalaki a szárazföldön marad: egy férfi fekete búvárruhában sétál a sekély tengervízben, egy narancssárga jelzőbóját húzva maga után. „Soha nem szabad egyedül lemerülni”, gondolja, mivel nagyon jól ismeri ezt a szabályt. Ellenőrzi a manométert, vállára veszi az oxigénpalackokat, felveszi a búvármaszkot, majd lemerül… egyedül.

A közelben egy kis fehér motorcsónak úszik hatalmas zajt csapva, ám lassan araszolva a vízen. A férfi előrehajol a tenger sötét mélysége felett, teste ívbe feszül, majd egy hirtelen lendülettel elrugaszkodik a magasba vetve lábait. Fekete uszonyai egy másodperc töredékéig még felbukkannak a víz felszínén, azután egy szempillantás alatt újra elmerülnek, és alakját teljesen elnyeli a tenger.

Egyik kezében egy kis kőtárgyat szorít, ami egy szemet ábrázol, mely felett hosszú szemöldök ível. A szem alá egy furcsa jel van vésve: talán egy könnycsepp... egy könnycsepp, mely most összeolvad a tenger vízcseppjeivel.

A búvár közel tizenöt méter mélységben a víz alatt megpillant egy kitárt karokkal álló alakzatot. Az impozáns márványszobor, akár egy szirén, ellenállhatatlanul vonzza őt magasba nyúló karjaival, melyek között apró halak úszkálnak. A férfi hosszú uszonycsapásokkal közeledik a magasztos látvány felé, mely nem más, mint a híres Cristo degli Abissi, a Mélység Krisztusa, egy műalkotás, melyet egész évben a világ minden tájáról érkező turisták csodálnak meg. Ma este csak ő merült le megtekinteni a remekművet. A szobor látványa olyannyira megigézi, hogy a lélegzete is elakad. Mintha a titokzatos alak csak őt várná: kitárt karokkal hívogatja, hogy mindörökké a karjaiba zárja.

Múlnak a percek, melyek óráknak tűnnek, míg végül a nappal átadja helyét a sötétségnek: egy koromfekete, végtelen éjszakának.

2. Tejfehér

„Álomvilágba merültem, eltévelyedvén…

Torino felett az ég mintha minden

mozdulatodat kísérné”

Subsonica

A torinói Massimo D’Azeglio gimnázium folyosója világos krémszínű: a „kozmikus tejre” emlékeztet, ezzel a névvel illetik a galaxisok és az égitestek által kibocsátott fények színárnyalatát. Az iskola első emeleti folyosója tulajdonképpen az univerzum színét idézi.

A múlt században ebben az épültben tanult több olyan híres író is, mint Cesare Pavese, Primo Levi és Fernanda Pivano. Ma Emma Musso halad szapora léptekkel a folyóson: jobb kezében három csipszes zacskót szorít, bal kezében egy Estathé teát tart. A tűzoltó készülék mellett összefut barátjával, Danielével, aki egy pacsival üdvözli a lányt. Amint Emma és Daniele tenyere összecsattan, a lány értékes szállítmánya óhatatlanul a földre zuhan. A fiú megfordul, egy pillantást vet az egyik kiszakadt csipszes zacskó padlón heverő tartalmára, majd tovább sétál. Emma összeszedi a burgonyaszirmokat a földről, majd sietve felhajtott pulóverébe szórja őket. Végül egy fehér faajtó elé érkezik, melyen bal lábával kopogtat, miközben arra koncentrál, hogy a rágcsálnivalók ne hulljanak ki a pulóveréből. Válaszra sem várva belép az osztályba.

– Musso, végre visszajöttél – fogadja Michele Russo, a történelemtanár.

Emma az utolsó pad felé veszi az irányt annak ellenére, hogy hónapokkal ezelőtt éppen ez a tanár ültette át az első padba. Az egyik érintetlen csipszes zacskót odanyújtja Riccardónak, majd átvonul a padok között és jóízűen nevetve mutatja minden osztálytársának a Nike pulóverébe rejtett csemegét, mire ők is felvihognak. Emma csak szórakozásból jár iskolába, így mindig a figyelem középpontjában akar lenni. Még akkor is, amikor inkább nem kellene.

– Visszamennél most már a helyedre? – szól rá a tanár, majd hozzáteszi: – Azt mondtad, a mosdóba mész, nem az automatákhoz. A szünetnek már vége, azonnal ülj le!

Úgy tűnik, Emma nem hallja, amit a tanár mond, vagy inkább nem figyel rá. Mielőtt elfoglalja a helyét, még odalép két osztálytársához, és amint leül, a padjára borítja pulóvere titkos tartalmát. A tanár türelmetlenül felpattan, megkerüli a katedrát és a lány elé lép.

– Azonnal tüntesd el innen ezt az ehetetlen förtelmet! A szünetnek vége! – ismételi.

Emma zöld padja szélére löki a kis kupac csipszet, majd újra a pulóverébe csúsztatja a csemegét, és az egészet a szemetesbe dobja. Az osztálytársai már eddig is alig figyeltek az órán, és most minden idegszálukkal Emma mozdulataira összpontosítanak.

A tanár szigorú tekintettel figyeli, amint a lány elhalad a katedra előtt, miután újra leül.

– Ha még egyszer minden ok nélkül felállsz, kapsz egy figyelmeztetést az ellenőrződbe. Hacsak nem akarsz idejönni, és elmagyarázni nekünk Caracalla rendeletét.

– Köszönöm, inkább nem – vágja rá gyorsan Emma.

A tanár azonban nem hagyja annyiban.

– Dehogynem! Maradj csak ott a helyeden, és meséld el nekünk, miről híres Caracalla!

A lány mosolyog, ám egy szót se szól. A tanár megpróbálja másképp feltenni a kérdést, azt gondolván, ezzel segít diákjának:

– Ha nem emlékszel a rendeletére, akkor legalább azt mondd el, milyen más fontos intézkedések fűződnek a nevéhez.

Emma továbbra is szótlanul mosolyog, miközben tekintete a semmibe réved.

– Riccardo, segítesz neki te? – fordul az utolsó padban ülő diákhoz.

A fiú elrágcsál még egy kis csipszet, mielőtt rögtönözve válaszolna:

– Egy császár volt... egy római császár.

Emma odalép a barátjához, és kezét megszorítva gratulál neki a válaszért. A jelenetet látván az egész osztály hangos nevetésbe tör ki.

– Azt mondtam, ha még egyszer felállsz a helyedről, kapsz egy beírást! A jövő heti szülői értekezleten pedig beszélni fogok az anyukáddal a magatartásodról – csattan fel bosszúsan a tanár.

– Anyukám úgyse jön el – válaszolja flegmán a lány.

– Rendben, akkor majd az apukádnak mesélek el mindent.

– Apukám se jön el – feleli a lány kihívóan állva a tanár előtt.

– Azonnal ülj le és fejezd be ezt a viselkedést! Csak azt ne mondd, hogy árva vagy!

A lány megrázza a fejét.

– Akkor a szüleid jól tennék, ha eljönnének az értekezletre. Ha egyikőjük se lesz jelen, kénytelen leszek az igazgatóval egyetértésben másfajta fegyelmi intézkedésekhez folyamodni.

– Mekkora barom! – mormolja halkan Emma, amint leül.

– Mit mondtál?! – üvölti a tanár.

A lány nem válaszol, csak a padszomszédja, Aurora fülébe súgja:

– Gyűlölöm ezt a szemétládát. Bárcsak meghalna!

Aurora nagyon jól tudja, miért ilyen dühös a barátnője. Emma soha nem ismerte az édesanyját: a nő elhagyta őket amikor a lány csupán két éves volt, így emlékei sincsenek róla. Az apjának kellett volna összetartania a családot, ehelyett, amikor a felesége lelépett egy másik férfivel, ő inni kezdett. Három évvel később pedig már áttért a kokainra. A kevés pénzt, amit a Fiatnál munkásként megkeresett, mind alkoholra és drogra költötte, ahelyett hogy ruhákat és könyveket vett volna belőle a gyerekeinek. Jelenleg egy rehabilitációs otthonban él, Emma pedig az idős, beteg nagymamájukhoz költözött a bátyjával. Ezért nem fog senki elmenni a szülői értekezletre.

Miután beírja a figyelmeztetést az elektronikus osztálynaplóba, Russo tanár úr komoly, kissé csalódott tekintettel fordul az osztály felé.

– Ha nem figyeltek oda az órán, nem tudunk tovább haladni. Kíváncsi vagyok, hogy írjátok majd meg a következő dolgozatot.

A tanár szavai azonban látszólag senkit sem izgatnak. Miközben a férfi elkezdi magyarázni az időszámításunk szerint III. században kialakult gazdasági válságot, minden diákja zavartalanul folytatja tovább azt, amivel előtte foglalatoskodott. Néhányan TikTok videókat néznek vagy videó-játékokkal játszanak a mobiljukon, mások unottan firkálnak a padra. Kevesen jegyzetelnek.

Mattia Colombo se tartozik közéjük: bár nagyon figyel az órán, soha nem jegyzetel. Diszlexiás és diszkalkuliás: nehézségei vannak az írassál, és az alsó tagozatban a számolás is rosszul ment neki. Az osztálytársai kicsúfolták, mert nem tudta, mennyi a 3x2 vagy az 5×4. Mattia briliánsan oldotta meg a problémát: megtanulta fejből a szorzótáblát, így kis matematikai trükkök segítségével összetett számításokat is könnyeden el tudott végezni.

– Enyhe autizmusa van – közölte a fia tanárnőjével egy nap az édesanyja. – Még egyetlen orvos se állított fel pontos diagnózist, de autizmus spektrum zavarról van szó – tette hozzá Colombo asszony, miközben ujjaival idegesen simított végig a haján.

– Milyen típusú autizmus? – faggatta a tanárnő.

Colombo asszony éppen az egyik bírósági tárgyalásáról érkezett, és kifogástalanul volt öltözve elegáns kiskosztümében. Abban a pillanatban mégis úgy érezte, ő maga áll a vádlottak padján. Jobbra-balra pislogott, mintha attól tartott volna, hogy valaki kihallgatja a beszélgetésüket.

– Valószínűleg Asperger-szindróma. Matematikából egy igazi zseni!

Ugyan ki nem látta az Esőembert? A filmben Dustin Hoffmann elképesztő alakítást nyújt, amikor autistaként bonyolult számításokat hajt végre, és olyan valószínűségszámításokat végez fejben, melyek segítségével még egy kaszinót is teljesen kifoszt.

– Mattia, mikor születtél? – kérdezte tanárnője az anyukájával folytatott beszélgetés másnapján.

– Augusztus 6-án.

– Rendben. Akkor most szorozd össze a születési dátumodat, mintha számok lennének – utasította.

– 96432 – vágta rá gondolkodás nélkül a fiú.

A tanárnő döbbenten nézett rá. – Már ne is haragudj, de 6×8 az 48.

– Persze, de ha ezt a számot utána még beszorozzuk a születési évemmel, ami 2009, akkor az eredmény 96432 lesz.

A tanárnő számológéppel ellenőrizte a műveletet, majd a szava is elállt.

Alsó tagozatban Mattia sikeresen leplezte, hogy a „muszáj”-t mindig ly-vel írta vagy hogy a fogalmazásai egyetlen írásjelet sem tartalmaztak. A tanárnője ezeket kevésbé súlyosnak értékelte, mondván, hogy az osztály többi tanulójánál is gyakran mutatkoztak hasonló jellegű helyesírási hibák.

A helyzet megváltozott, amikor felső tagozatos lett: az osztálytársai elnevezték ellipszilonnak és kinevették, mert tollbamondásnál ő még mindig az első mondattal bíbelődött, amikor a tanár már a szöveg végére ért. Mattia nem kívánt nevetség tárgya lenni, ugyanakkor azt se akarta elfogadni, hogy segítségre lenne szüksége: nem állt szándékában felfedni a nehézségeit az osztálytársai előtt, félt erről beszélni az édesanyjának is, aki biztos orvoshoz küldte volna, és persze nem volt hajlandó beismerni önmagának. Végül ezt is briliánsan oldotta meg, mégpedig ugyanazzal a módszerrel, amit korábban már sikeresen alkalmazott a matematikánál: mindent fejből megtanult. Mialatt a tanár diktált, ő úgy tett, mintha írna, de a füzetében a lapok teljesen üresek maradtak. Mindent memorizált, és amikor a tanár azt kérte, olvassa vissza, amit lediktált, Mattia képes volt szóról szóra elismételni a tollbamondást anélkül, hogy egyetlen betűt írt volna. Most a gimnázium első osztályába jár, és az osztálytársai nem tudnak semmit erről a sajátságos tulajdonságáról, noha azt rögtön észrevették, hogy a fiú minden tantárgyhoz ugyanazt a szinte teljesen üres füzetet használja. Ennek oka, hogy Mattia mindig magánál tart egy olyan füzetet, ami mindennél értékesebb: a saját memóriáját.

Russo tanár úr befejezte a III. századi Római Birodalom politikai és társadalmi válságának szemléltetését, ám még hátramarad tíz perc az órából. Kihasználja az időt, Mattiához szól, aki az óra legnagyobb része alatt egy sárga filctollal játszadozott: feldobta, elkapta, feldobta megint, és magában nevetgélt közben. Ilyenkor számára a tanár és az osztálytársak megszűntek létezni, még a terem falai is eltűntek: Mattia akár egy sivatagban is találhatná magát egyedül, mégis zavartalanul dobálná tovább a filctollat és nevetgélne.

– Colombo, mivel jegyzetelni nem szeretsz, elismételnéd, amit mondtam? – kérdezi tőle a tanár.

– A Krisztus utáni III. században … – fog bele a fiú.

– Nem, ne azt mondd, amiről ma beszéltem, hanem amit... lássuk csak, amit november 6-án magyaráztam!

– Ez megőrült?! – szalad ki az osztályelső Ginevra száján a kérdés a tervezettnél egy kicsit hangosabban.

A tanár úgy tesz, mintha nem hallotta volna a megjegyzést, majd szaporán végigfutja az elektronikus naplót egészen addig, amíg megtalálja a tananyagot a keresett dátumnál.

– Hatsepszut! Gallo, ha minden áron közbe akarsz szólni az órán, azt mondd el, ki volt Hatsepszut.

Ginevra Gallo minden tantárgyból tökéletesen fel van készülve, dolgozataira és feleléseire egyaránt kitűnő jegyeket szerez, habár csak egyetlen módon képes új információkat elraktározni: kitörölvén mindazt, amit előzőleg megtanult.

– Hatsepszut egy római… vagyis egyiptomi nő volt...

– Igen, de milyen fontos cselekedet fűződik a nevéhez? – biztatja a tanár.

A lány a padtársa, Leonardo Giordano felé fordul, aki elkeseredetten lapozza a történelemkönyvet. Segíteni szeretne neki, de nem találja a választ.

– Sajnálom, erre nem emlékszem. – ismeri be ártatlanul a lány.

– Akkor ez sajnos csak kettes, Ginevra.

– Hogyhogy kettes? – firtatja hitetlenkedve a lány.

– Ha meg se mukkansz, az igazából elégtelen lenne, de mivel szeretném megkönnyíteni a helyzetedet, adok egy kettest. – válaszolja szarkasztikusan a történelemtanár.

– Ez teljesen lerontja az átlagomat, nekem csak jó jegyeim vannak. Nem kaphatok egy kettest, kérdezzen inkább még valamit, tanár úr!

– Ez nem így működik, Ginevra! Emlékezned kell arra, amit egyszer már megtanultál és válaszolnod kell a kérdéseimre, persze nem csak azokra, amelyekre kedved van felelni.

Ginevra egy szót se szól, csak magában gondolja: „Gyűlölöm. Bárcsak még ma meghalna!”. Dühtől tajtékozva egy szokatlan kéréssel fordul Leonardóhoz:

– Te ismered az okkult szertartásokat, csinálj valamit, amitől a tanárt örökre elnyeli a sötétség!

– Ne viccelődj ezekkel a dolgokkal! A varázsigéknek hatalmas erejük van.

– Rendben, akkor találj egyet, amivel eltünteted Russót a föld színéről!

Leonardo rajongva szereti padtársát és megpróbál a kedvében járni.

– Ha akarod, holnap az osztálykiránduláson tarthatunk egy médiumos szeánszt, úgy, ahogy a nagyapámtól tanultam.

– Én hívő vagyok, de ha a szellemek ki tudják nyírni őt … – válaszolja Ginevra, miközben a katedrán álló tanár felé bök az állával.

– Ezek a szertartások elsöprő energiákat szabadítanak fel!

– Remek! – jelenti ki a lány, aki még mindig nagyon mérges a tanárra, akitől élete első rossz jegyét kapta.

Russo tanár úr eközben tovább kérdezgeti a diákokat.

– Mivel Gallo kisasszony semmire nem emlékszik, lássuk, Colombo mivel tudja kiegészíteni a választ!

– Hatsepszut az ókori Egyiptom második fáraónője volt, Szobeknoferuré után lépett trónra – feleli higgadtan a fiú. – Közismerten lázadó személyiség volt, aki nő létére több mint 20 évig uralkodott. Tevékenysége számunkra majdnem teljesen ismeretlen, mostohafia III. Thotmesz és annak fia, II. Amenhotep cselekedeteinek következtében. Mostohafia trónra lépve mindent megtett, hogy kitörölje annak az emlékét a történelemből, aki előtte uralkodott Egyiptomban, ezért megsemmisítette anyja képmásait és a róla szóló írásokat, a szobrait ledöntette és a nevét mindenhonnan kivésette.

– Minden bizonnyal ő volt a történelem egyik legkiemelkedőbb női személyisége. Gratulálok, Colombo. Arra is emlékszel, amit előtte magyaráztam a nevéről? Azt, hogy mi okból volt olyan fontos, és miért számított súlyos tettnek az, hogy a fáraó minden epigráfról kitöröltette Hatshepszut nevét?

Mattia tíz percig csendben ül, és bár úgy tűnik, nem tudja a választ, az agya az „október 12-ei óra” címszó alatt kutat emlékei labirintusában.

– Az ókori egyiptomiak nagy fontosságot tulajdonítottak a neveknek: név nélkül senki nem juthatott át a túlvilágra. Kizárólag ép testtel és névvel kaptak bebocsátást a földöntúli világba.

– Ezért mumifikálták a legfontosabb személyeket – zárja le a beszélgetést a tanár, akit teljesen bámulatba ejt a fiú éles memóriája.

12:05-kor megszólal a csengő. Mindenki feláll, mialatt Russo kisétál az I. B terméből.

– Mától fogva Mattiát úgy hívjuk, hogy Mattipico, a páratlan emlékezőtehetségéről híres humanista tiszteletére. – hirdeti ki Leonardo, aki valószínűleg azon kevesek közé tartozik az osztályban, akik tudják, ki volt Pico della Mirandola. Mattia megörül a becenévnek, ez teljesen más, mint azok a gúnynevek, amiket a felső tagozatban aggattak rá: erre büszke lehet.

A történelemóra után a jogtanár lép az osztályba. Riccardo Marini felhúzott kapucnis fejét a padra hajtja, mintha aludna. Soha nem figyel az órákon, ma valószínűleg még kevésbé, mint általában. Gondolatai már a holnapi osztálykirándulás körül járnak. Végre kikerül ebből a fojtogató iskolai közegből és együtt lehet Giuliával: szerelem volt első látásra, noha még nem volt bátorsága bevallani a lánynak.

Kezdettől fogva kidolgozott egy ravasz „bekerítő hadműveletet”: az iskola második napján meggyőzte az unokatestvérét, Aurorát, hogy adja át neki a helyét Giulia Visconti mellett. A fiú egészen január végéig Giulia mellette ült, amikor is egy balszerencsés nap Russo tanár úr lépett az osztályba egy új ülésrendet szorongatva a kezében.

– Jó reggelt! Mint tudjatok, én vagyok az új osztályfőnökötök és úgy döntöttem, megváltoztatjuk az ülésrendet. Először is, Emma nem maradhat az utolsó padban, mivel mindig hangoskodik és zavarja az órát. Tehát ide fog ülni előre, Aurora mellé, aki sokkal higgadtabban viselkedik. Mattiát csak Beatrice képes visszahozni közénk, amikor gondolataiba merül, ezért ő Mattia mellé fog ülni az első padba, a bal oldalra. Végül Riccardo és Giulia, akik állandóan csevegnek az órákon...

– Ne, tanár úr, ne ültessen máshová!– próbálta megállítani Riccardo.

– A folytonos pusmogásotokkal még azt a néhány osztálytársatokat is zavarjátok, akik tényleg megpróbálnak figyelni.

– Megígérem, hogy többet ki se nyitom a számat – vágta rá végső elkeseredésében a fiú.

– Rendben. Akkor ülj le szép nyugodtan Niccolò mellé az utolsó padba. Giulia mellé pedig Mohamedet ültetjük.

„Légy átkozott!” gondolta Riccardo abban a pillanatban. Attól a naptól fogva gyűlöli Russót és Mohamedet is. „Az a szemét egyiptomi”, ahogy ő nevezi, hozzáérhet az „ő” Giuliájához, hosszú szőke hajához, formás, karcsú lábához. Érezheti a teste lágy melegét, amint jegyzetelés közben nekitámasztja a hátát. Riccardo mindezt már nem teheti meg: szégyell beszélni a lánynak az érzéseirol, nem akar gyengének látszani, hiszen szerinte aki szerelmes, az gyenge, és csak az erős, akinek nincsenek érzelmei.

Most végre talált egy egyedi módszert, amivel a maga módján az egész világnak szétkürtölheti érzelmeit. Vett egy piros szórófestéket, olyat, amit a graffiti-firkászok használnak. Holnap este felír egy mondatot annak a hotelnek a bejárati ajtaja mellé, ahol meg fognak szállni:

Giulia,

lennél te az a lány,

akit egy életen át

cseszegethetek?

Szerinte egy nagy horderejű kinyilatkoztatás, még ha nincs is igazán elegáns formába öntve. Több változatát is leírta a biológiafüzetébe, míg rátalált a legmegfelelőbb szavakra, végül a mondatot sorokba törte.

Amikor majd éjszaka kilépnek a szállodából, a lány észre fogja venni a feliratot. Úgy tervezi, hogy elhívja Giuliát egy romantikus tengerparti sétára, ahogy a bátyja tanácsolta neki, aki a múlt nyáron valahol azon a környéken járt a barátnőjével egy félreeső öbölben.

– Ha nem tudja elengedni magát San Fruttuoso tengerpartján hozzád simulva, az azt jelenti, hogy tényleg kőszívű – mondta neki.

Röviden összefoglalva, Riccardo fejében minden készen áll, csak erre a nyavalyás kirándulásra vár. Hiszen majdnem úszott az egész egy hónapokkal ezelőtt történt dolog következtében, egy „hülyeség” miatt, amit a tanárok szerinte eltúloztak, és aminek főként pont Riccardo volt az oka.     Azután egy reggel az olasz tanárnő, Sofia Ferrari bejelentette, hogy két napra Liguriába utaznak: a szavait hangos, helyeslő moraj követte. A fiúk rohangálni kezdtek az tanteremben, mintha megnyerték volna a foci világbajnokságot.

Mohamed Gamal is részt vett Riccardo „hülyeségében”, ami kockára tette az osztálykirándulást. Ezért most nagyon örül az utazásnak, és főként annak, hogy ott lesz Giulia, akinek szépsége őt is rabul ejtette. Annak viszont egyáltalán nem örül, hogy a történelemtanár is elkíséri őket. Most, hogy a Római Birodalomnál tartanak, szívesen vesz részt az órákon, ellenben időpocsékolásnak tekintette az előző két hónap, amit Michele Russo az ókori Egyiptom történelmének szentelt.

– Egyiptomi vagy, mégse szereted a hazádat? – korholta a tanár.

– Én olasz vagyok – válaszolta a fiú. – Jobban szeretem az olasz történelmet és a római jogot.

A tanár, aki már az egyetemi évei alatt nagy szenvedéllyel kutatta ezt a korszakot, tovább érvelt:

– Egyiptom a civilizáció bölcsője volt. Több száz évvel fejlettebb volt a többi kultúrához képest. Az ókori Egyiptomban olyan tudományos felfedezéseket tettek, amelyeket más népek csak sok évszázaddal később tudtak elérni. És neked büszkének kellene lenned erre, hiszen egyiptomi vagy.

– Nem vagyok egyiptomi! – ismételte a fiú kissé indulatosan.

– Egyiptomban születtél?

– Igen, de már kisgyerek koromban ideköltöztünk.

– Előtte azonban évekig magadba szívhattad ennak a fantasztikus országnak a hangulatát.

– Én olasznak érzem magam – válaszolta elszántan Mohamed.

Ma megpróbál nem gondolni újra erre az összetűzésre, de legbelül még mindig bántja. Szerencsére a kiránduláson az idióta történelem tanár mellett ott lesz Alice Francini tanárnő is, akiért az osztályban kizárólag ő rajong, és imádja a tantárgyát is, a jogot. Az ötödik óra végén a tanárnő így búcsúzik az osztálytól:

– Holnap reggel fél 6-kor találkozunk a téren! Legyetek pontosak!

13:10-kor kicsengetnek, és a diákok úgy rontanak ki a teremből, mintha olimpiai versenyre készülnének. Végigszáguldanak a hosszú folyosón, le a lépcsőn, végül kitörtetnek az óriási, fából készült főkapun, mely felett hatalmas betűkkel a következő felirat díszeleg: „Massimo d'Azeglio Gimnázium”. Egyikük sem néz vissza az impozáns okkersárga épületre, amely két utca, a via Parini és a via Quintino sarkán áll. Távolról nézve az épület tekintélyparancsolónak, már-már ridegnek tűnik, tökéletes savoyai stílusban: egy kórházra vagy inkább egy börtönre emlékeztet, és néhány diák biztosan így is gondol rá.

Az I. B-s diákok valósággal repdesnek az örömtől, hiszen a tanításnak vége, ráadásul nem csak mára, hanem egész hétre: holnap két napra osztálykirándulásra mennek! Valaki betér ebédelni a barátaival a gimnáziummal szemben található Big Apple bárba, mások fürgén a Re Umberto megálló felé veszik az irányt, ahol felszállnak a buszra, ami hazaviszi őket.

A diákok délutánja nagyon lazán telik, mivel nem kaptak házi feladatot. Pontosabban a jövő hétre kaptak valamit, de ezzel ráérnek majd a jövő héten foglalkozni. Most inkább másnak szentelik az idejüket: a bőröndjüket csomagolják, sorozatokat néznek a Netflixen vagy a YouTube-on keresnek rá valamire.

A diákjaival ellentétben Michele Russo tanár úr egész délután számokat és furcsa jeleket jegyzett a noteszébe. A tanév elején egy Torino melletti kisvárosba, Venaria Realébe költözött egy apró garzonlakásba. Olyan volt számára az a hely, mintha a közelben található királyi palota udvarában vagy egy elvarázsolt hegyi remeteházban élne. Valójában Michele Russo lakása a kisváros főutcáján található, a palotába vezető út mentén álló épületek egyikében, a második emeleten. A különféle irodákkal zsúfolásig telt lakóházban napközben nagy a nyüzsgés, sokan jönnek-mennek: itt fogadja ügyfeleit Di Giuseppe ügyvéd, itt található Scarano mérnök és Giorgini társasházkezelő irodája és rajtuk kívül még sokan mások is. Hétvégén és éjszaka mindez azonban megváltozik: ilyenkor a lakóházban dolgozó emberek kényelmes külvárosi otthonaikban maradnak, és Michele az egyetlen lakója a háromemeletes épületnek. Előfordul, hogy éjfél körül még sétál egyet a legfelső emelet folyosóján, ahonnan gyönyörű kilátás nyílik a városra: néma csend honol körülötte, senki sem zavarja miközben a panorámában gyönyörködik. Noha nem szereti Osho misztikus filozófiáját, Michele mégis meg van győződve, arról, hogy „aki tudja, hogyan kell egyedül lenni, soha nem marad egyedül”.

A tanár azonban nincs teljesen egyedül, vele van imádott macskája. A cicák gyönyörű teremtmények, fényes, puha bundával. Az övé egy különleges Szfinx macska, melynek teste teljesen csupasz, így elsőre nagyon soványnak és visszataszítónak tűnik, pontosan azért, mert testét nem borítja puha szőrzet.

Az ókori Egyiptomban a macskát a Hold és Ízisz szent állatának tartottak. Michele valóban isteníti a macskáját, nem véletlenül nevezte Bastetnek, az egyiptomi női testű és macskafejű istennőről. Bastet jól tudja ezt és még ma reggel is kihasználja a helyzetet, mielőtt a gazdája elindul a kirándulásra.

Hajnali négy órakor Michele követelőző nyávogásra ébred: „Mindegy, ma úgyis korán kell kelnem” – gondolja. Lesétál a falépcsőn, amely a magasföldszintről az alsó emelet egyetlen szobájába vezet, és egy kis alumíniumtálba önti a macskatápot.

– Indulás előtt elviszlek Salvinához, a szemközti házban lakó hölgyhöz, ő fog rád vigyázni.

Miközben a macska mohón felfalja az eledelt, a tanár azon elmélkedik, hogyan jutott arra a sorsra, hogy semmirekellő diákokat tanít, akiket egyáltalán nem érdekel a történelem.

Az egyetem után családja unszolására elvégezte a tanárképző szakot, majd mindössze három év munkahelyi bizonytalanság után kapott egy kinevezést, bár nem akart tanári pályára lépni. Mindig is nagyon érdekelték a tanulmányok és a kutatói munka, de egyáltalán nem kedveli a diákokat. Nem tud megfelelően kommunikálni, képtelen összhangba kerülni velük, és kétségkívül a tanítványai se kedvelik őt.

Persze az se véletlen, hogy nem nősült meg és nem akart gyereket. Őszintén szólva soha nem szerette a gyerekeket. Az egyetlen kivételt Valentino, a húga kisfia jelentette, bár ez is csak részben volt igaz. Kiskorában, amikor egészen pici volt, még aranyosnak találta, de aztán ahogy nőtt, Valentino is ugyanolyan lett, mint az összes többi gyerek, legalábbis a tanárnak ez volt a véleménye: „A gyerekekre mindig rossz hatással van a baráti társaság az iskolai közegben”. Nevetséges állítás, főként, ha olyan valaki szájából hangzik el, aki maga is az oktatásban dolgozik.

Már gyerekkorában is szívesebben játszott egyedül, ahelyett hogy a többi gyerekkel szaladgált volna a parkban. Az ólomkatonák csatái mindig győzelemmel végződtek, ellentétben a focimeccsekkel, melyekről gyakran leverten és kék-zöld foltokkal a bokáján tért haza. Nem beszélve a születésnapi bulikról, amiket általában délután tartottak az ünnepeltnél. Ezeken az egész felső tagozatos osztálya ott volt: a kemény fiúk, a menő csajok, a stréberek és ő. Mindegyik csoportnak megvolt a saját felségterülete a színes léggömbökkel díszített szobában. Michele soha nem szerette a lufikat, mert ha valaki végigsimít rajtuk, kellemetlenebb hangot adnak ki, mint a csikorgó kréta a táblán. De mégsem a lufik jelentették a szülinapi bulik legrosszabb részét, és még az sem, hogy az anyja ilyenkor csak egy kis levest főzött neki ebédre, mondván: – Ne egyél sokat, a születésnapi zsúron majd úgyis teletömöd magad mindenféle vacak rágcsálnivalóval! – Igaz, sose értette, miért kellett előre megbűnhődnie a szórakozásért.

Mindenesetre a bulik folyton ugyanúgy zajlottak és ugyanúgy végződtek: Michele egyedül érkezett, nézte, amint a többiek jól érzik magukat, majd mindig egyedül távozott. Először mindenki körbevette az ünnepeltet és együtt énekelték a szokásos, ostoba születésnapi dalt, majd segítettek neki elfújni a gyertyákat az édesanyja által készített hatalmas tortán, amelyen olyan feliratok szerepeltek, mint „Még sok ilyen szép napot, Alessia”. Persze ő nagyon remélte, hogy nem sok ilyen napban lesz még része. Közvetlenül az ajándékok kibontása után érkezett el a legrosszabb pillanat: a nappaliban leeresztették a redőnyöket, mintha este lenne, pedig csak délután négy óra volt, majd a szülők hálószobájából áthozott lámpák halvány fénye mellett megszólalt a zene. Saját generációjának legismertebb dala csendült fel, a csöpögős Reality, abból az átkozott filmből, amely körülbelül tíz évvel korábban jelent meg a mozikban:

Dreams are my reality,

the only kinds of real fantasy.

Illusion are a common thing

I try to live in dreams…

Amint felharsant a refrén a Házibuli című filmből, a kemény fiúk odamentek a menő csajokhoz, átkarolták őket és lassúzni kezdtek. A stréberek odarohantak a csipsszel és majonézes szendvicsekkel megrakott asztalhoz. Zavartalanul falatoztak és közben beszélgettek, ráadásul elégedettnek tűntek.

Michele a szoba másik sarkában félrehúzódva figyelte, amint a többieket táncolnak. Főként Soniát kereste a tekintetével, akit állandóan fiúk hada vett körül. Hosszú, fekete haja volt, rövid, kockás szoknyát és általában fekete balerinacipőt viselt. Hányszor álmodott arról, hogy feláll, odalép hozzá, és kicsit meghajolva előtte táncolni hívja! És hányszor történt ez meg a valóságban? Természetesen egyszer sem.

Ahogy teltek az évek semmi sem változott, sőt, a dolgok még rosszabbra fordultak. Félénksége természetesen nem múlt el, emiatt most furcsa figurának tűnik, egyértelműen más, mint a többiek. Magányos, a tanári szobában nem beszélget a kollégáival, inkább a könyvei fölé görnyed, vagy jegyzeteket ír a noteszébe. Soha nem válik meg a barna bőr borítós jegyzetfüzetétől, mintha valami titkot rejtegetne benne.

Ma reggel megint feljegyez valamit a féltve őrzött kis noteszbe; nem az utazás programjáról jegyzetel, ami nem érdekli, és egyébként is már minden részletét ismeri, hanem éjszakai terveiről írogat.

Régóta befészkelte magát a gondolataiba egy tárgy, ami szerinte hatalmas erővel bír. Biztos volt benne, hogy ennek az ókori leletnek a segítségével bebocsátást nyerhet a Duátba, az egyiptomiak túlvilágába, ahol a halottak békésen élnek Ozirisz színe előtt.

Ahhoz, hogy valaki bejuthasson ebbe az idilli világba valaki, ki kellett állni bizonyos próbákat, melyekről a Halottak Könyve is tanúskodik. Ez a mű, melynek pontos fordítasa „A fénybe távozottak könyve”, mágikus és rituális szövegek gyűjteménye, mely arra szolgált, hogy a holtakat segítse és védelmezze a túlvilágba vezető útjuk során. Az ókori egyiptomiak úgy hitték, hogy aki hangosan kiejtette a könyv valamelyik varázsigéjét, az egyszeriben annak megteremtőjévé vált. Hatalmas erőt és mágikus energiát tulajdonítottak a kimondott szavaknak, melyek ereje fokozódott, amikor azokat írásba foglalták.

Nemrég valaki egy „kiskaput” javasolt neki, azt tanácsolván, hogy használja ki a tárgy mágikus energiáját az életből a halálba való átmenet pillanatában. Egy februári napon szinte véletlenül adódott alkalma, hogy megvalósítsa tervét, és Michele Russónak úgy tűnt, égi jelet kapott.

Matilde Barbero igazgatónő úgy határozott, hogy minden osztály tanulmányi kirándulásra megy, még az I. B diákjai is, akik nagyon zabolátlanok, vagy ahogy ő szerette mondani, „elevenek” voltak. A baj csak az volt, hogy a testnevelés órán történt eset után egyik tanár sem akarta kirándulni vinni az osztályt. Egy kora októberi napon, tekintettel a gyönyörű időre, Angelini tanárnő a tornatermi óra helyett inkább a közeli parkba vitte tornázni a diákjait. Volt ott mindenféle szabadtéri sportokhoz szükséges eszköz, egy focipálya, melyen a fű sok helyen kikopott, és sárfoltok virítottak rajta, és mellette egy kibetonozott pálya is, ahol kosárlabdázni lehetett. A hűvös reggeli napsütésben a fiúk fociztak, míg a lányok röplabdáztak. A nap zökkenőmentesen telt egészen addig, amíg a tanárnőnek fel nem tűnt, hogy valaki hiányzik: sőt, nem egy, hanem négy diák tűnt el! Mivel nem hagyhatta felügyelet nélkül az osztályt, idegesen várta, hogy visszatérjenek az „elveszett” tanítványok, akik végül egy félórás városnéző séta után tényleg visszajöttek. Természetesen Riccardo Marini, Mohamed Gamal, Emma Musso és Aurora Bianco nem úszták meg intő nélkül az engedély nélküli szökést. Az eset után a tanárok nem akarták többé vállalni a felelősséget az osztályért, attól tartva, hogy valamelyik diák elcsatangol a felügyeletük alatt.

Csak ketten jelentkeztek önként az év végi kirándulásra: Russo tanár úr és Francini tanárnő. Ketten nem voltak elegendők két osztály, az I. és II. B elkíséréséhez. Barbero igazgatónő egy „zseniális” megoldást tartogatott a tarsolyában a probléma orvoslására:

– Az osztályokat kísérő tanárokat sorsolással választjuk ki.

Az igazgatónő kijelentését rosszalló morajlás követte, de senki nem merte ellenvetését nyíltan a tudomására hozni.

Az iskola vezetőjét a háta mögött „csíkos hiénának” hívják. A szóbeszéd szerint ezt a nevet néhány évvel ezelőtt kapta egy biológiatanártól, aki a közel-keleti kultúra szakértője volt. E kultúra szerint a csíkos hiéna (ellenben a foltos vagy más néven kacagó hiénával) ostoba és alattomos teremtmény. A gúnynév illik Matilde Barberóra, aki bizonyára tud is róla, de veleszületett ostobaságából kifolyólag nem tartja sértőnek a nevet, ami inkább csak megerősíti abban a hitében, hogy személye tekintélyt parancsoló és félelmet keltő.

Azon a februári délutánon mindkét osztály tanárait behívták a díszelőadóba. Barbero igazgatónő a terem legmagasabb pontján álló hatalmas faasztalnál ült, és kis cédulákra írta a tanárok neveit. Végül felállt, egy kis fatálkába helyezte a cetliket, majd az első sor felé vette az irányt, hogy átadja a tálat a vallástanárnőnek, ezzel együtt rábízva a kisorsolás feladatát. Floriana nővér, bár megfélemlítve érezte magát, kénytelen volt felállni. Lehajtott fejjel, feszülten mosolygott, majd kihúzott egy cédulát és átadta az igazgatónőnek.

– Ne, ne adja ide, maga olvassa fel a nevet! – mondta az igazgatónő, és eltolta magától az apáca kezét. A tanárnő mély lélegzetet vett, akárha a tengerbe merült volna le, majd lassan szétnyitotta a cetlit:

– Gabriele Mandroni. A tanár úr jelen van? – A matematikatanár ott volt, és mivel sose tudott nemet mondani, elfogadta a felkérést. Floriana nővér visszatért a helyére, meggyőződve arról, hogy ezzel el is végezte a kellemetlen feladatot.
– Maradjon még, tanárnő! Ki kell húznia egy második nevet!

Újabb rosszalló morajlás hallatszott, de még mielőtt a vallástanárnő ismét belenyúlt volna a tálba, Sofia Ferrari, az olasz tanárnő felállt a negyedik sorban lévő székről:

- Elvállalom én!

- Persze, – suttogta valaki – nem akarja magára hagyni Mandronit, a legújabb szeretőjét!

Ez a friss pletyka járt szájról szájra, bár nem lehetett tudni, mennyi igazságalapja volt.

Valójában senki sem tudta, mi történt az első negyedéves szülői értekezleten, melyekre általában azok a félénk apák és anyák szoktak elmenni, akik aggodalmaskodva figyelik a tanár minden szavát, és szorongva várják ki az előre betervezett hatásszüneteket. A tanár pedig ilyenkor bármit mondhat, az éppen soron lévő szülő csendben fogja hallgatni. Mindez persze csak akkor zajlik így, ha a tanár pozitív dolgokat mesél a diákról.

Elterjedt azonban egy olyan pletyka, miszerint a matektanár nagyon bőbeszédű: elbeszélései egészen az ősrobbanás idejére nyúlnak vissza, mielőtt lassan rátér a diákok osztályzataira. Így a szülők saját gyermekeik tanácsára inkább az elektronikus ellenőrzőn követték az osztályzatokat, hiszen végeredményben őket kizárólag a jegyek érdeklik. A szerencsétlenül járt anyukák és apukák, akik egykor személyesen jelentek meg az iskolában, Mandroni kimeríthetetlen szóáradatával találtak magukat szemben, aki aprólékosan taglalta gyermekük tanulmányi és személyes fejlődését, iskolai teljesítményét, valamint az általa adott osztályzatok matematikai és filozófiai hátteret.

Ezért a december eleji szülői értekezleten délután hat órakor már egyetlen szülő sem várakozott Gabrielére, aki megelégelte a rostokolást és úgy döntött, iszik egy citromos teát a folyosó végén álló automatánál. Amint kilépett a teremből, egy gyönyörű nőt pillantott meg: magas, szőke hajú, hosszú fekete csizmát és piros kabátot viselt, amely éppen csak látni engedte nőies formáinak körvonalait. A nő elbizonytalanodott, nem tudta eldönteni, hogy belépjen-e az osztályterembe, vagy inkább beálljon a hosszú sorba, mely Francini tanárnő ajtaja előtt kígyózott.

– Ön valamelyik B osztályos tanuló édesanyja? – kérdezte a tanár udvariasan, közönyt színlelő hangon.                 – Igen, Giulia anyukája vagyok, első osztályos – válaszolta Sofia Ferrari.         – Én vagyok a matematika tanára. Kérem, fáradjon be. Kivételesen éppen szabad vagyok.

Sofia követte őt az osztályterembe, és helyet foglalt vele szemben.          – Egyébként én is kolléga vagyok... Pontosabban holnaptól leszek az. Ma reggel írtam alá a titkárságon a helyettesítői kinevezésemet.
– És kit fog helyettesíteni? – kérdezte a tanár kíváncsian.         – Scerre tanárnőt, aki szülési szabadságra ment. Valószínűleg a tanév végéig nem tér vissza.     – Ez jó hír. Most, hogy kollégák vagyunk, tegeződhetünk! Tehát te fogod helyettesíteni Marinát az osztályunkban?         – Olaszt fogok tanítani az I. A-ban és az I. B-ben.         – Rendben, rendben – ismételgette Gabriele.         – Soha nem gondoltam volna, hogy a lányom osztályában fogok tanítani. Ő egyáltalán nem örül ennek, ám azt hiszem... Egyébként, hogy áll matematikából?

Mandroni tanár úr szokásához híven messzire kalandozott a válaszával: Pitagoraszt, Arkhimédészt és Schopenhauert idézte, mielőtt a lány teljesítményéről beszélt volna.

– Van potenciája, de a szubsztanciát tekintve egy kicsit szegényes, mondaná egy matematikus.     Ezzel azt akarta kifejezni, hogy „jó eszű, de nem szeret tanulni”. Ki ne hallotta volna életében legalább egyszer ezt a mondatot?
Majd rendületlenül folytatta:

– Mindig szétszórtnak, figyelmetlennek tűnik. Van valami családi probléma?

Sofia homlokát ráncolva elfordította a tekintetét. A tanár lehajtotta a fejét és a nő keresztbe tett, bőrcsizmába bujtatott lábait fürkészte. Sofia először visszafogottan kezdett bele mondandójába, aztán hagyta, hogy a szavak öntudatlanul törjenek a felszínre, talán azért, hogy így igazolja lánya hanyagságát, vagy egyszerűen csak mert ki akarta önteni a lelkét valakinek. Az edzőtermi társaival erről nem tudott beszélni, sőt, még az ifjúkori barátaival is nehezen ment ez a téma, de egy vadidegennel valahogy teljesen természetesnek tűnt. Csak úgy dőlt belőle a szó: elmesélte neki a néhány hónappal ezelőtti szakítását Carlóval, a jelenlegi helyzet miatt kialakult nehézségeket, és azt, hogy a lánya mennyire szenved az apafigura hiányától.

Nehéz lett volna nyomon követni minden egyes szót, ami azon a délutánon elhangzott, lehetetlen lett volna meghatározni, hogyan tért át a beszélgetés fonala egyik témáról a másikra. A végén megegyeztek, hogy szombaton találkoznak a belvárosban és együtt vacsoráznak egy sushi bárban. Karácsony után azt a bizonyos vacsorát újabb találkák követték. Gabriele nem olyan férfi volt, amelyet Sofia maga mellé képzelt, azonban álmai férfija keserű csalódást okozott neki.

Gabriele Mandroni negyvennégy éves, bár koránál idősebbnek látszik, minden bizonnyal szembetűnően kopaszodó halántéka és kidomborodó pocakja miatt. Utóbbit édesanyja sok finom fogásának köszönheti, mivel a férfi néhány hónapja visszaköltözött hozzá. Van, aki válás után visszatér a szülői házba, mert a válóperes ítélet alapján kénytelen elhagyni a házastársi fészket. Gabriele esete nem ebbe a kategóriába esik, ami még furcsábba tette a körülményeket. Ezt a témát pedig mindenkivel kerüli. Évek óta nincs társa, és előtte is csak néhány rövid kapcsolata volt. Sofiával ez most teljesen más. Bár a nő csak négy évvel fiatalabb nála, mégis olyan szép és sportos a testalkata, hogy akar a lánya lenne. Amikor először csókolóztak, nem akarta elhinni, hogy valóban vele történik mindez. Az álma nemsokkal később valóra vált...

Minden a lehető legjobban ment, egészen addig, amíg Sofia ki nem jelentette, hogy nem találkozhatnak továbbra is titokban az utcán, egy lehangoló, fehér kombiautóban. A tanár nem hívhatta fel magához a nőt: idős édesanyja, Eleonóra asszony, aki negyvenévesen szülte egyetlen fiát, nem értette volna meg, és őszintén szólva Sofia sem tudta felfogni, miért él Gabriele még mindig az anyja óvó szárnyai alatt.

Végül a nő úgy oldotta meg a problémát, hogy elhívta Gabrielét egy közös vacsorára lányával, Giuliával közös Moncalieriben található otthonukba. A vacsorából aztán egy vasárnapi ebéd lett, és múlt hónapban a férfi hetente egyszer Sofiánál töltötte az éjszakát. Gabriele imád együtt lenni Sofiával, azt viszont egyáltalán nem kedveli, amikor felébred, és a reggelinél az egyik diákjával találja magát szemben. Ilyenkor úgy tesz, mintha mi se történne, pedig nemsokkal később az osztályteremben újra találkozik Giuliával. Igazán kellemetlen helyzet.

Szerencsésnek mondhatja magát, hogy a nő része az életének, ezzel ő maga is tisztában van, el is ismételi önmagának minden alkalommal, amikor Sofiánál rettegve megy reggelizni. Ma is pont így történt, mivel Moncalieriben aludt, hogy azután onnan együtt induljanak a kirándulásra. Nála otthon még mindig az édesanyja készít el mindent, ezért soha nem kellett kávét főznie magának. Két héttel ezelőtt Sofia arra kérte, csináljon egy kávét, amíg ő kisminkeli magát, és a végeredmény katasztrofális lett. Annyi kávét préselt a kávéfőzőbe, amennyi csak belefért, majd feltette a gázra nagy lángon. Néhány perc elteltével a kávéfőző fura, fütyülő hangokat hallatott és majdnem felrobbant, miközben égett szag kezdett terjengeni a tágas konyhában. Elfelejtett vizet tenni bele! Sőt, az igazat megvallva nem is tudta, hogy kell bele víz.

Ahelyett, hogy vett volna Sofiának egy új kávéfőzőt, múlt csütörtökön meglepte egy Nescafé Dolcegusto kávégéppel: csak bele kell tenni a kapszulát, és magától elkészíti a kávét. Persze továbbra is emlékeznie kell, hogy vizet töltsön a kávégép tartályába.
Nemsokkal hajnali négy óra után Gabriele ginseng kávét készít Sofiának, magának egy koffeinmenteset választ, végül pedig, ismét a Dolcegusto „ezermester” segítségével egy forró csokoládét készít Giuliának. A lány az anyja előtt ér le a konyhába.

– Mi ez a forró csoki? – kérdezi elégedetlenkedve a tanártól.

– Mindig forró csokit szoktál inni reggelire.

– Persze, amikor hideg van, de most már nem.

– Meggyőződésem, hogy a múlt héten még...

– Anya csinálta a reggelimet, és barackos jeges teát ittam. Nem emlékszik, tanbá?          Gabriele soha nem fordított különösebb figyelmet arra, mit eszik vagy iszik a tanítványa, sem otthon, sem az iskolában.

– Mindegy, most már elkészítettem! Mit csináljak vele?                      – Igya meg maga, tanbá!
– Giulia, hogy beszélsz! – szidja le Sofia, miközben a konyhába lép, és egyik kezével megigazítja a haját.
– De forró csokit csinált nekem, ebben a hőségben!
– Nem tudta, hogy te ilyenkor inkább mást kérsz reggelire.

Sofia játszi könnyedséggel oldja meg a helyzetet: a mosogatóba löttyinti az italt, és a hűtőből kivesz egy jeges teát a lányának. Aztán lemegy a pincébe, hogy felhozza hatalmas bőröndjét, melyet még az egyetemi évei alatt vásárolt. Sok helyen lakott, többször költözött, új ruhákat vett és régieket dobott ki, de a piros Samsonite-jától sosem vált meg. Áttörli a bőröndöt egy porfogó kendővel, hiszen már majdnem egy éve, hogy Sofia és a piros Samsonite nem mozdulnak ki otthonról.     Felvonszolja az alagsorból az üres bőröndöt. Amikor felér a lakás felső emeletére, a Samsonite kereke, amit sose javíttatott meg, élesen nyikorogni kezd a folyosó parkettáján. Felemeli a bőröndöt és így viszi be a szobájába, ahol a rózsaszín szőnyegre helyezi. Ezután olyan sok ruhát gyömöszöl bele, mintha hosszú küldetésre készülne az Antarktiszra, nem pedig egy kétnapos tengerparti kirándulásra. A ruhák után a cipők következnek. Miután kiválasztotta a cipőket, kipakolja a ruhák felét, hogy olyan darabokat tegyen a bőröndbe, amelyek jobban illenek a cipőkhöz. Egy férfi sose értené meg ezt a logikát, ahogyan azt sem, hogy miért nem a cipőválasztással kezdte a csomagolást.

Gabriele eközben jóízűen szürcsölgeti a kávéját, mialatt szórakozottan böngészi 144 Facebook ismerősének bejegyzéseit. Tudja, most csak egyetlen dolgot tehet: türelmesen várakozik. Sofia és Giulia még nem fejezték be a csomagolást, anya és lánya közel sem voltak olyan előrelátóak, mint ő, aki már tegnap délután mindent összepakolt és berakta fehér bőröndjét fehér autója csomagtartójába.
„Csekély” harminc perccel később készen áll Sofia piros Samsonite-ja. A nőnek még van annyi ideje, hogy levegye azt a bézs színű kardigánt, ami nem megy a körömcipőjéhez, majd gyorsan belebújik egy fekete felsőbe, ami mindig mindenhez passzol. Gabriele lecipeli a bőröndöt a ház alatti téren parkoló autójához, míg Sofia a lánya szobája felé veszi az irányt.

– Mit ülsz itt a földön? Állj fel, indulnunk kell!

A lány törökülésben, összefont karokkal mered ki az ablakon a hajnali fényekben játszó égboltot szemlélve.

– Én nem megyek.

– Giulia, ne kezd megint!

– Én nem megyek… ha ő is jön.

Szegény Giulia! Idén kettős szerepben találja magát, ami bizony nem könnyű helyzet: gyermek és tanítvány is egyben. Ráadásul ez azt jelenti, hogy egy másik tanár is jelen van az otthonában: egy tanár, aki az apja szerepében akar tetszelegni, de számára az apja közelébe se érhet.

– Még mindig nem értem, miért kell neki is velünk jönnie – erősködik a lány.

– Ott tanít az iskoládban, és elkísér egy másik osztályt. Most már tényleg elég legyen!

– Akkor se maradok csendben, ha tévedek, pláne ha még igazam is van!
Az anyja nem akar tovább vitatkozni. Felkapja az ágyon heverő hátizsákot, majd a szabad karjával felhúzza a lányt a padlóról.
– Mindent bepakoltál?
– Két pólót és két rövidnadrágot, holnap este úgyis hazajövünk.
Sofia a fejét csóválja.

– Csukd be az ablakot és húzd le a redőnyöket itt és lent is, addig én újra bepakolok a hátizsákodba.

Jó néhány perc elteltével végül beszállnak az autóba, ahol Gabriele várja őket, aki már felvette dupla lencsés szemüvegét: dioptriás lencse napszemüveggel, amit fel lehet hajtani, amikor nincs rá szükség, mint például az alagutakban. „Nagyon célszerű”, legalábbis ő így gondolja. A fehér Volvóval kevesebb mint fél óra alatt sikerül eljutniuk Moncalieriből Torino egyik terére, egészen pontosan a Piazza Statutóra. A kirándulás indulási helyeként azt a teret jelölték ki, amelyet sokan az alvilág kapujának tartanak. És az árkádos tér nem akármelyik részén találkoznak, hanem pontosan a