A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hal Edward Runkel with Jenny Runkel: Screamfree Marriage: Calming Down, Growing Up and Getting Closer

Published in the United States by Crown Archetype, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York

Copyright © 2011 by ScreamFree Omnimedia, LLC

All rights reserved.

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Fordította: Farkas Veronika

Borító: Tillai Tamás

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-920-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

JON KAPLANNEK

Te több vagy számomra üzlettársnál és jó barátnál; a fivéremnek tartalak, aki sok szempontból segíti az életemet és az ordításmentesség küldetését is.

TARTALOMJEGYZÉK

Előhang

Várj csak! Nem biztos, hogy ez a könyv neked szól

Pár szó a könyv felépítéséről és a szerzőkről

ELSŐ RÉSZ
NYUGODJ MEG, NŐJ FEL, LÉPJ KÖZELEBB!

1. fejezet
Ha nem uralkodsz magadon, nem tudsz kapcsolódni

Ordításmentesség: annak megtanulása, hogyan viszonyulhatunk másokhoz nyugodt, higgadt és bensőséges módon, uralkodva a saját érzelmi reakciónk felett, akárhogyan is viselkednek mások; az önmagunkra fókuszálás és az öngondoskodás megtanulása abból a célból, hogy jobbá tegyük magunk körül a világot.

ELŐHANG

Várj csak!
Nem biztos, hogy ez a könyv neked szól

Régebben azt hittem, hogy a házasság elsorvaszt, csökkenti a lehetőségeimet – hogy kevesebbé kell válnom ahhoz, hogy együtt élhessek valakivel. Noha természetesen ehhez többé kell válni.

CANDICE BERGEN

Miért vetted a kezedbe ezt a könyvet?

Ennek számtalan oka lehet. Elképzelhető, hogy eljegyeztek, vagy összeházasodtál valakivel, és a világ összes házassági tanácsadó könyvét begyűjtötted. Az is lehet, hogy nagyszerű a házasságod, és azt szeretnéd, ha az is maradna. Vagy tetszett az első könyvem, az Ordításmentes gyereknevelés, és abban reménykedsz, hogy a házasságodban is beválnak ugyanazok a megnyugtató technikák. Vagy talán, és ez lehet a legfontosabb ok, tényleg fáj neked valami. Esetleg azt hiszed, hogy a te házasságod a legrosszabb a világon, vagy legalábbis rosszabb a házasságod, mint valaha. És nem kizárt, hogy kétségbeesetten vágysz egy kis útmutatásra és némi reményre.

Bármilyen okból is lapozgatod ezeket az oldalakat, lenne hozzád egy kérésem: várj egy kicsit! Nem biztos, hogy ez a könyv neked szól. Méghozzá azért nem, mert ez nem egy átlagos házassági tanácsadó könyv. Valószínűleg ez az első olyan általad olvasott házassági tanácsadó könyv, amiben az áll, hogy amit eddig a házasságokról tanultál – arról, hogyan működnek, és hogyan lehet őket jobbá tenni –, annak nagy része nemcsak hogy téves, hanem konkrétan ártalmas is. És egyértelműen ez az első olyan általad látott házassági tanácsadó könyv, amelyben az áll, hogy azzal segíthetsz a legtöbbet a házasságodnak, ha még énközpontúbb leszel, kevesebbet foglalkozol a pároddal, és többet önmagaddal… mindkettőtök érdekében.

Tudom, hogy ez a legjobb esetben is merész állításnak tűnik, a legrosszabban pedig arrogánsan érzéketlennek. A fájdalmad és a valódi javulásra irányuló vágyad valószínűleg hangosabb, mint bármi, amit én itt mondhatok. Sőt, elképzelhető, hogy úgy gondolod, én úgysem érteném mindazt, amin keresztülmentél, vagy nap mint nap keresztülmész pusztán azért, hogy működőképes legyen a házasságod.

És igazad is lenne.

Nem ismerlek téged személyesen, és soha nem tudnám teljes mértékben átérezni a szenvedéseidet. Senki nem tudná. De a legfőbb tanácsom mégis ugyanaz: várj egy kicsit!

Várj egy kicsit, és maradj abban a párkapcsolati helyzetben, amiben most vagy. Akár boldog, akár boldogtalan házasságban élsz… akár csak most kezded megkérdőjelezni, hogy melyikben is. Akár szingli vagy, és párt keresel… akár újra szingli lettél, és újra párt kezdtél keresni. Akkor is, ha éppen válófélben vagy, útban a bíróság felé. Hagyd abba, amit csinálsz, és egyszerűen várj egy kicsit. Én úgy gondolom, hogy az a házassági jövőkép, amit itt kínálok neked, potenciálisan annyira felforgathatja az egész életedet, hogy arra kérlek, egyelőre ne tegyél további lépéseket a helyzeteddel kapcsolatban, amíg meg nem hallgatsz.

Amit itt kínálok, az egy lehetőség arra, hogy megszabadulj a házasságoddal kapcsolatos káros hazugságoktól, utána pedig megvizsgálj néhány alapvető igazságot. Olyan igazságokat, mint ezek:

•  Ha nem vagy ura önmagadnak, akkor nem fogsz tudni kapcsolódni a párodhoz, mert a köztetek fennálló legnagyobb akadályt nem a sűrű elfoglaltságaitok vagy az inkompatibilis érdeklődésetek jelenti. A valódi kapcsolódás legnagyobb akadálya a saját „ordításod”, a saját érzelmi lobbanékonyságod. Tehát az lenne az első és legjobb lépés az intimitás felé, ha megtanulnál megállni, és tiszta fejjel átgondolni a dolgokat. És…

•  Nem az a fontos, hogy mi a közös bennetek, hanem az, hogy mi van benned, mert a közös érdeklődési területek és a kompatibilitás csak felszínes barátságokhoz biztosíthat alapot, míg a belső integritásra mély és tartós házasságot lehet építeni. És…

•  Az egyetlen kommunikációs eszköz, amit meg kell tanulnod, az autentikus énképviselet (AÉK), mert a kapcsolódás nem a mesterséges aktív hallgatási technikáról vagy ilyesmiről szól. A valódi kapcsolódáshoz teljes mértékben képviselned kell az énedet (a gondolataidat, a preferenciáidat, az álláspontjaidat, a szándékaidat) mind szavakban, mind tettekben, hogy a társadnak legalább esélye nyíljon megismerni téged. És…

•  Jobb, ha „fordítva simogatják” az embert, mint ha egyáltalán nem simogatják, mert a közvetlen konfliktus mindig nagyobb eséllyel vezet valódi intimitáshoz, mint a hideg elkerülés, főleg, ha őszinte, szívbéli kapcsolódást akarunk átélni (és esetleg még eszméletlen, ordítozós szexet is). És…

•  Ha melegségre vágyunk a házasságunkban, ahhoz tüzeken kell átkelnünk, mert a történelem bármelyik kultúrájában élő összes párnak át kellett kelnie az elköteleződés természetes tisztítótüzein, és azoknak a pároknak nyílik a legnagyobb esélye igazán meleg, szoros kapcsolat kialakítására, amelyek képesek megőrizni a hidegvérüket, és jeges integritással átkelni ezeken a tüzeken. És…

•  Az intimitás lényege az én, mert csak annak nyílik esélye arra a szoros, meztelen és talán spirituális intimitásra, aki veszi a bátorságot ahhoz, hogy a legigazabb mivoltával, a legmélyebb érzelmeivel és vágyaival próbálja meghódítani a partnerét.

Ezek az „igazságok” talán túlzottan ellentmondanak mindannak, amit szentnek és sérthetetlennek tartasz a házassággal kapcsolatban. Amennyiben így van, emlékeztetnélek, hogy ez a könyv talán nem neked szól.

Sőt, még az is előfordulhat, hogy te egyáltalán nem szeretnél új „igazságokat” hallani a házassággal kapcsolatban; talán csak a legújabb és legjobb, a párod kezelésére szolgáló „férjnevelő” vagy kommunikációs technikákra vagy kíváncsi. Amennyiben így van, akkor talán tényleg máshol kellene keresgélned.

Én úgy gondolom, hogy mindenki akkor tud a legjobban funkcionálni, ha a lehető legtisztábban látja a helyzetét – a helyzetével kapcsolatos igazságokat –, és a lehető legtisztábban látja a választási lehetőségeit az adott helyzetben. Az, hogy milyen döntést hozol, csak rajtad áll, és ezt soha nem dönthetik el helyetted mások, még az ilyen úgynevezett szakértők sem, mint én. De én őszintén hiszek abban, hogy minden, amit valójában keresel, és minden, amire valójában szükséged van ahhoz, hogy a házasságodat álmaid kapcsolatává változtathasd, megtalálható ebben a kötetben. Itt időtlen, az egész életedet alapjaiban megrendítő alapelveket találhatsz, számtalan történet és illusztráció kíséretében, amelyek ezeknek az alapelveknek a gyakorlati alkalmazását mutatják be. Ezek a történetek valódi életből vett példák létező párkapcsolatokkal, amelyekben a tagok bátran úgy döntöttek, hogy leszámolnak a rossz mintázatokkal, és jobbakat hoznak létre egyszerűen azzal, hogy lenyugszanak, felnőnek és közelebb kerülnek egymáshoz. Mint azt biztosan sejted, a szereplők nevét és egyes részleteket megváltoztattam a személyiségi jogok védelme érdekében, de az összes történet igaz. És biztosan fel fogod ismerni magadat bennük. Ugyanakkor én nem fogom megmondani neked, hogy mit is kellene csinálnod pontosan. Ezt leszámítva:

Várj egy kicsit!

Kapaszkodj abba a meggyőződésedbe, bármilyen erőtlen is, hogy nem vagy őrült és nem vagy egyedül – a házasságod nehéz, nagyon nehéz, ami azt jelenti, hogy ugyanolyan vagy, mint a legtöbb házasember.

És kapaszkodj abba a reménybe, hogy könnyebben képes leszel valódi változásokat eszközölni a házasságodban és az életedben, mint azt gondolnád. Ahogy a kimerült vándor esetében is, aki a dzsungel legsűrűbb részével próbál megküzdeni, a te esetedben is közelebb lehet a nyugodt boldogság tisztása, mint gondolnád.

És legfőképpen, kapaszkodj az integritásodba, önmagad legigazabb és legelvhűbb részébe.

Az integritásod az a részed, ami akkor beszél a leghangosabban, amikor csendben vagy, és ami az életeddel kapcsolatos legmélyebb elveidről és a leghőbb vágyaidról tájékoztat. Ez az a részed, amelyik igent mond az oltár előtt, és ez az a részed, amelyik továbbra is igent akar mondani (vagy legalábbis azt akarja, hogy te igent akarj mondani). Az integritásod az a részed, amely a legnagyobb esélyt kínálja számodra a komoly, szeretetből fakadó és eget rengető döntésekhez, és ezért én leginkább az integritásodat próbálom megszólítani. Közvetlenül az integritásodnak írtam ezt a könyvet, mert az integritásod tudja, hogy az élet és a házasság nehéz dolog, és hogy semmilyen fejlődés nem következhet be az életedben vagy a házasságodban tisztánlátás, kihívások és igazságok nélkül.

Az integritásod továbbá azt is tudja, mit szeretnél legjobban, és már a puszta tény is, hogy ezt a könyvet olvasod, a legmélyebb álmodról tanúskodik: arról, hogy fantasztikus házasságot szeretnél, olyat, amelynek része a minden álmodat felülmúló melegség, béke, kapcsolódás és intimitás.

Ehhez a típusú házassághoz valószínűleg nagyon sok mindent el kell felejtened és újra kell tanulnod. Ismét csak azt tanácsolnám, hogy várj egy kicsit, mert ha tovább mersz lapozni, rázós út vár majd rád – egy olyan utazás, ami talán mindent a feje tetejére állít, amit eddig tanultál a házasságról. Most abbahagyhatod a meddő álmodozást, és tényleg elindulhatsz a legmelegebb, legszorosabb házasság felé, amire valaha is vágytál.

Csak várd ki a végét.

Hal Edward Runkel családterapeuta
Duluth, Georgia
2010. augusztus

PÁR SZÓ A KÖNYV FELÉPÍTÉSÉRŐL ÉS A SZERZŐKRŐL

Mint azt kétségkívül észrevetted, a könyv borítóján nem csak az én nevem szerepel. Jenny, aki tizenhét éve a feleségem, szintén fel van tüntetve közreműködőként. Az igazat megvallva, ő egyszerre több és kevesebb ennél. Annyiban több, hogy nemcsak társszerzője, hanem társalkotója az ordításmentes üzenet egészének, társam az ordításmentes elvek gyakorlásában mind az otthonunkban, mint a munkánk során, és tartalmilag ő felügyel mindent, amit a ScreamFree Institute (Ordításmentes Intézet), a mi nonprofit alapítványunk létrehoz.

Ugyanakkor annyiban kevesebb társszerzőnél, hogy nem tartozik felelősséggel a könyv tartalmáért. Ez kizárólag az én felelősségem. Csak rajtam lehet számon kérni az ötleteket, a hangnemet és persze a hibákat és tévedéseket. Ezért nem szerepel ezeken a lapokon a mi szó, mintha mi mint pár összefognánk, hogy ideális házastársaknak állítsuk be magunkat, és ebből a pozícióból próbáljuk megmondani neked, hogyan kezeld a saját kapcsolatodat. Nem, ezt az ötletet mindketten elvetettük már az elejétől fogva.

Viszont arra gondoltunk, hogy sokkal többet segítene, ha Jenny komoly szerepet kapna a könyv megszerkesztésében már az írás folyamatának elejétől kezdve, méghozzá a következő okokból:

1. Míg képzett házasságterapeutaként végzett munkám hitelességet biztosít nekem, egyúttal megakadályozhatja, hogy nem-terapeutai, nem-szakemberi szemszögből lássak helyzeteket. Bár mindig örülök a kollégáim visszajelzésének, ezt a könyvet nem a kollégáimnak írom; az a célom, hogy fogjam a lehető legjobb terapeutai tapasztalataimat, és átdolgozzam őket hétköznapi párok munkadialógusába. Természetesen Jenny is tanult és tájékozott ember, de benne ahhoz is megvan az érzék, hogy tisztán lássa, hogyan hatnak a szavaim a szakmán kívüliekre.

2. Jenny természetesen nő és feleség. Az ő gondolatainak bevonása segíthet enyhíteni az én elkerülhetetlen részrehajlásomat, ami abból fakad, hogy én férfi és férj vagyok. Igen, nagyon keményen dolgozom azon, hogy felismerjem a saját kognitív torzításaimat, de pontosan tudom, hogy ezek Jenny segítőkész (és néha fájdalmas) korrekciói nélkül jóval gyakrabban felütnék a fejüket.

ELSŐ RÉSZ

Nyugodj meg,
nőj fel,
lépj közelebb!

Ha egyszer megházasodom,
nagyon házas akarok lenni.

AUDREY HEPBURN

Szinte mindenki meg akar házasodni. A kislányok nagy esküvőről álmodoznak, a fiúk pedig, korábban, mint ahogy beismernék, álmaik barátnőjéről álmodoznak. A fiatal nők még egy lépéssel továbbmennek ezen a téren, lelkesen járnak esküvőfesztiválokra és leánybúcsúkra, és lázasan falják a romantikus filmeket a moziban. A fiatal férfiak, bármennyire is tettetik, hogy félnek az elköteleződéstől, folytatják a kutatást álmaik társa után, aki megérdemli, hogy feleségül vegyék. És igen, ők is néznek romantikus vígjátékokat.

Így van. A legtöbb férfi is néz romkomokat, és nemcsak randikon, hanem azért is, mert az összes romantikus vígjátékban az a cél, hogy a pár oltár elé álljon. A főszereplők át akarják ezt élni, a barátaik erre biztatják őket, a közönség pedig majd meghal azért, hogy ez bekövetkezzen. A romantikus filmek nem készülnek el, ha a főszereplőik nem házasodnak össze. Vegyük csak a klasszikusokat, továbbá az olyan sikereket, mint a Harry és Sally a ’80-as években, A szerelem hullámhosszán a ’90-esekben, és persze A 40 éves szűz a kétezresekben. Azért imádjuk ezeket a filmeket mindannyian, mert amellett, hogy hihetetlenül szórakoztatóak, egy cáfolhatatlan tényt lovagolnak meg: azt, hogy szinte mindenki meg akar házasodni.

Még a jelenlegi, melegházasságokról szóló viták is ezt bizonyítják. A diskurzus hevében szinte teljesen elsikkad, hogy mit mond ez a jelenség magáról a házasságról: azt, hogy még az ilyen „nem hagyományos” párkapcsolatok résztvevői is szeretnék megkapni a hivatalos státuszt, az elköteleződés szavakba öntésének lehetőségét, a házasság hagyományát.

Igen, szinte mindenki meg akar házasodni. Ugyanakkor nagyon kevesen akarunk tényleg házasok lenni.

Házasnak lenni, úgy istenigazából, nagyobb kihívás, mint azt bármilyen film be tudná mutatni egy estében. Őszintén szólva még a házasságfelkészítő tanfolyamok, vagy a saját szüleink fantasztikus házasságának példája sem tud megfelelően felkészíteni minket erre. A házasság – a valódi, életre szóló – olyan érettséget követel meg, mint nem sok másik életesemény; azt a fajta érettséget, amit intenzív sebezhetőség, rengeteg megbocsátás és szűnhetetlen türelem jellemez. És akkor még csak az első évről beszélünk! (Meg persze az összes többiről is utána.)

Ahogy telnek-múlnak az évek, a házasság elég hamar elveszíti romkom-jellegét, és átmegy szitkomba. „A házasság olyan, mint a Szeretünk, Raymond valamelyik végtelen, humortalan epizódja”, mondja a Felkoppintva egyik szereplője. Sőt, néha még rosszabb: olyan, mintha a Roseanne egyik epizódja lenne. Az egyik kedvenc sorozatjelenetem az elmúlt húsz évből az, amikor az ásítozó, nyújtózkodó John Goodman, Roseanne tévéférje kisétál a bejárati ajtón, és kijelenti, hogy szabadnak tartja magát. „Áááá… tudjátok, ez a feleségesdi-gyerekesdi szép volt, meg minden… de most mennem kell.”

Előfordulhat, hogy te a saját helyzeted miatt nem találod ezt olyan viccesnek – talán azért, mert a párod ugyanígy érez. És lehet, hogy ettől legszívesebben ordítanál. Vagy te vagy az, aki nagyon szeretne elmenekülni (ami az „ordítás” egy másik formája). Egyik sem baj. A felnövés folyamatának része, amikor megtanulunk őszinték lenni önmagunkkal az összes érzésünket és élményünket illetően. És amennyiben őszinték vagyunk a házasságunkkal kapcsolatban, be kell ismernünk, hogy sok mindenben hasonlítunk a legtöbb emberre. Amikor megházasodunk, majd házasságban kezdünk élni, fokozatosan rádöbbenünk a következőkre:

•  Hű, én és a párom nagyon különbözünk egymástól.

•  Ez nehezebb, mint gondoltam.

•  Akárhogy is igyekszem, a konfliktus elkerülhetetlen, és előfordulhat, hogy…

•  Ha változást akarok elérni, akkor azt nekem kell kezdeményeznem.

Csak az a baj, ha önmagunkkal kapcsolatban nem döbbenünk rá ugyanezekre. Mint az az első fejezetből ki fog derülni, az első lépés az általunk vágyott házasság felé az, ha higgadtan önmagunkra és a saját valódi érzelmeinkre fókuszálunk. A probléma abból keletkezik, ha azok, akik felismerik ezeket az igazságokat, összezavarodnak és sértetten állnak a folyamathoz. Amikor felismerjük az igazságot, de nem akarjuk elfogadni, mert, a fenébe is, ennek nem így kellene mennie! Nekünk kompatibilisnek kellene lennünk! Ki kéne jönnünk egymással! Azonos szemszögből kellene látnunk a dolgokat, egyformán kellene kezelnünk őket, és egyikünknek sem kellene nagyobb felelősséget éreznie a helyrehozásukért, mint a másikunknak! Nem?

Itt jön a képbe az ordításmentes házasság. Ez egy olyan üzenet, ami lehetőséget ad az összezavarodott, sértett feleknek, hogy nyíltan átéljék ezeket az érzelmeket, az összezavarodást és a sértettséget. Mindannyiunknak ezt kellene éreznünk – nem a házasságunk miatt, hanem a rengeteg párkapcsolati tanács és szakértő miatt, amelyek és akik tévútra vezettek minket. A válások aránya nem csak azért emelkedik, mert mindenki rosszabbul viselkedik vagy kapcsolódik egymáshoz (noha ez is igaz). A házasságok azért is szakadnak meg egyre gyakrabban, mert a házastársak olyan keretek közé próbálják kényszeríteni egymást, amelyek csak rontanak a helyzetükön, és mindezt a párkapcsolati szakértelem nevében.

Az Ordításmentes házasság az első olyan könyvek közé tartozik, amelyek leleplezik ezeket a hazugságokat, és így lehetővé teszik számodra (és esetleg a partnered számára is), hogy teljes mértékben megtapasztald, felismerd és kezelni kezdd azokat a kontraproduktív mintázatokat, amelyek miatt elakadtál, és amelyek annyira megnehezítik a házasságodat. Én abban reménykedem, hogy ha végigvezetlek ezen a folyamaton, akkor segíthetek abban, hogy a házasságod olyanná váljon, amilyenről mindig is álmodtál. És mindez egy sajátosan ordításmentes alapelvvel kezdődik:

Ha meleg, tartós házasságot akarsz, akkor meg kell őrizned a hidegvéredet.

Az ordításmentes házasságban a „hidegvér megőrzése” nem valamiféle egyszerű dühkezelési technikát vagy mesterséges konfliktuskezelési szabályokat jelent (nemes harcot). Nem, az ordításmentessé válás egy jóval optimistább helyzet megnevezése. Itt a hidegvér megőrzése a legbensőbb éned felfedezését és megőrzését jelenti – illetve az ahhoz való bátorságot, hogy nyíltan igyekezz beteljesíteni a legbensőbb vágyaidat, még a legnagyobb konfliktusok közepette is. A házastársi elköteleződés természetes tüzeivel való önkéntes és higgadt szembenézést jelenti, és az általuk kiváltott fejlődést és közelebb kerülést.

Nem könnyű integritással belemenni az ilyesfajta konfliktusokba; és ennek nem is kell könnyűnek lennie. A szenvedélyre, elköteleződésre és mély kapcsolódásra épülő házasság felépítése azt jelenti, hogy el kell kötelezned magad egy újfajta kötődés iránt. Azt jelenti, hogy meg kell őrizned a hidegvéredet, miközben olyan konfliktusokat élsz át a pároddal, amelyek korábban valamiféle „ordítást” váltottak ki belőled. Az ordításmentesség azt jelenti, hogy szem előtt tartod a kapcsolódásra való legmélyebb vágyaidat, és bátran sebezhetővé teszed magad… anélkül, hogy tudnád, hogy fog erre reagálni a párod. Azt jelenti, hogy új szemüvegen át kell nézned a régi házassági mintázataidat, és már nem feloldhatatlan ellentéteket kell bennük látnod, hanem lehetőséget arra, hogy továbbfejleszd a belső integritásodat, és átalakítsd a kapcsolatodat. Ez a vállalkozás nem ijedős lelkeknek való, ugyanakkor a jutalom egyértelműen megéri a küzdelmet.

Az ordításmentesség forradalma

Az első könyvemben, az Ordításmentes gyereknevelésben[1] már bemutattam, milyen ereje tud lenni annak, ha megőrizzük a hidegvérünket – ha egyszerre maradunk higgadtak és együttérzők, miközben a felnőttség felé terelgetjük a gyerekeinket. Azáltal, hogy kevesebbet foglalkoztunk a gyerekünk viselkedésével, és sokkal többet a sajátunkkal, megtanultunk felhagyni azzal, hogy a gyerekünkért vállaljunk felelősséget, és elkezdeni az iránta való kötelezettségeink teljesítését. Ennek az úttörő megközelítésnek nem az a célja, hogy figyelmen kívül hagyjuk a gyereknevelés természetes nehézségeit, inkább az, hogy pontosan azokat a fejlődési lehetőségeket lássuk meg ezekben a kihívásokban, amelyek szükségesek ahhoz, hogy megerősítsük a vezető szerepünket a családban, és békét teremtsünk az otthonunkban.

Nos, az Ordításmentes házasságnak is ez a megközelítése. Ez a könyv arra fog kérni, hogy koncentrálj önmagadra, és nyugtasd meg magad, mert így megtanulhatod elfogadni a házasságok természetes konfliktusait, és a segítségükkel még fejlődhetsz és közelebb is kerülhetsz a házastársadhoz. A könyv első részében egy forradalmian új megközelítéssel ismerkedhetsz meg, amely még a legdurvább házastársi problémákkal kapcsolatban is segíthet.

Ez a megközelítés annyira forradalmi, hogy még az is előfordulhat, hogy elsőre nem tűnik logikusnak. Olyan megrázó, olyan értelmetlen benyomást kelthet, hogy talán zsigerből el akarod majd vetni. Azért használom a megrázó kifejezést, mert ez a megközelítés annyira különbözik mindattól, amit eddig hallottál, hogy akár azt is gondolhatod, hogy ez úgysem fog működni. És azért használom az értelmetlen kifejezést, mert annyira egyszerű, hogy könnyen kétségbe vonhatod a hatását.

Én természetesen egyszerre tartom ezt a módszert tökéletesen megalapozottnak és rendkívül átalakítónak. Hétről hétre látom, ahogy teljesen különböző múlttal, problémákkal és mintázatokkal rendelkező párok esetében is működik. Amikor az egyik partner úgy dönt, hogy alkalmazni fogja ezt a megközelítést, bármilyen nehéznek tűnik is, azok a múltak új jövőt nyernek, a problémák megoldódnak, a mintázatok pedig, nos, azok örökre megváltoznak.

Az a nagy igazság, hogy nem kell mindig a legtökéletesebb dolgokat mondani a legtökéletesebb pillanatokban ahhoz, hogy az ember házassága csodálatos legyen. Nem kell kívülről-belülről ismernünk a párunkat, és az egész életünket arra áldoznunk, hogy kielégítsük az összes szükségletét.

Mint azt meg fogod látni, semmi mást nem kell tenned azért, hogy felépíthesd és élvezhesd azt a szoros házassági köteléket, amire mindig is vágytál, csak lenyugodnod, felnőnöd és közelebb lépned a párodhoz.

Tudom, hogy képes leszel rá. Felkészültél? Akkor vágjunk bele!

1. FEJEZET

Ha nem uralkodsz magadon, nem tudsz kapcsolódni

Néha, amikor az ember stresszes állapotban van, nem tud gondolkozni, pedig akkor lenne a legnagyobb szüksége arra, hogy gondolkozzon.

BILL CLINTON

A Facebook (vagyis az Időnyelő) szerint én négy kontinensen „állok kapcsolatban” „barátokkal”. Néhány egyszerű kattintás és egy kis gépelés, és azonnal kapcsolatba léphetek érdekes emberekkel a társadalom bármely szegletéből. Így sikerült újra felvennem a fonalat egy egyetemi haverommal, akivel nosztalgikusan megemlékeztünk azokról az időkről, amikor instant krumplipürépelyhet zúdítottunk a zuhany alatt álló szobatársunkra (fantasztikus élmény volt). Nemrég megismerkedtem a Magnólia (a kedvenc filmem) dél-koreai rajongóival is. És most már a Jól Értesült Baseballrajongók Az Előre Kijelölt Ütők Ellen csoporthoz is csatlakozhatom. Egy mozgalom tagja lehetek!

A Facebook és a többi robbanásszerűen növekvő közösségimédia-portál a jelek szerint nagyon jól ismer engem. Ugyanez a helyzet a mobilszolgáltatómmal is. Úgy tűnik, azt tudják rólam a legjobban, hogy nagyon éhezem valamire. Mélyen vágyom valami olyasmire, aminek nem is vagyok teljesen a tudatában. De ezek a vállalkozások pontosan tudják, mit akarok. És a nevén nevezik.

Kapcsolódni.

Mi, emberi lények éhezünk erre a dologra, amit úgy hívnak, hogy kapcsolódás. Annyira vágyunk rá, hogy örömmel áldozunk szinte bármennyi havidíjat vagy órát az életünkből pusztán arra, hogy belekóstolhassunk. És a kapcsolódásnak ez a kergetése olyan magával ragadó és univerzális, hogy minden lehetőséget megragadunk rá. Főleg ebben a digitális korban. Kapcsolódunk az internethez, hogy újra felvehessük a kapcsolatot a középiskolai barátainkkal. Kapcsolatban maradunk egymással a vezeték nélküli hálózaton keresztül, hogy kapcsolódhassunk a köreinkhez hang- vagy adatforgalommal. Sőt, még a ChatRoulette-be is bemerészkedünk, hogy futó „kapcsolatokat” teremthessünk véletlenszerű idegenekkel (és a testrészeikkel) a világ különböző részeiről.

Kapcsolat.

Mi, emberek és mi, a társadalom sok szempontból több „kapcsolódást” élünk át, mint valaha. Akkor meg miért van az, hogy a rengeteg kapcsolat ellenére még többre vágyunk? Meggyőződésem szerint annak ellenére, hogy a technológia egyre több kapcsolódási lehetőséget biztosít nekünk, nem csökkent a szorongásunk a kapcsolatok hiányától; sőt, exponenciálisan megnőtt. Gondoljunk például csak az utazásokra. Ezen a héten átrepültem az atlantai otthonomból Coloradóba, hogy az ottani katonacsaládjaimmal dolgozzak. Száz évvel ezelőtt ez az út még egy hétig tartott volna vonattal és postakocsival. És miután megérkeztem volna, egy újabb hétbe telt volna, amíg eljut a családomhoz a levelem, amiben arról számolok be, hogy épségben megjöttem. Gondolj csak bele, mennyi ideig kellett volna várniuk azon aggódva, hogy jól vagyok-e! Heteken át meg kellett volna találniuk a módját annak, hogy megnyugtassák magukat, elcsitítsák a szorongásaikat, és éljék a mindennapi életüket.

Hasonlítsuk ezt össze azzal, ahogy manapság mennek a dolgok. Amint leszáll a repülőgépünk egy alig háromórás utat követően, azonnal előkapjuk a telefonunkat, hogy értesítsük a szeretteinket, miszerint biztonságban célba értünk. Ez nem úgy hangzik, mint az a megnyugtató, lélekerősítő szabadság, amit a kapcsolódási lehetőségek megnövelése okoz; hanem úgy, mint a felszínes, legfeljebb 140 karakterből álló szálaktól való erőszipolyozó függés. Ez nem a valódi kapcsolódásra emlékeztet, hanem a szorongó kötődésre.

Szóval mi lehet a probléma gyökere? És ami még fontosabb: mi lehet a megoldása?

Nos, az első gond az, hogy ezeknek a technológia által kínált felszínes pszeudokapcsolatoknak esélyük sincs kielégíteni a legmélyebb szükségleteinket. Tudod, az elektronikus kapcsolatszolgáltatók egyre ügyesebben biztosítják azoknak a valódi, intim kapcsolatoknak a megtévesztő illúzióját, amelyek enyhítik az élettel járó szorongásainkat, és megnövelik az emberi képességeinket. De amit a digitális kor „kapcsolódásnak” nevez, az igazából csak ismerkedés. Annyit ismerkedünk, mint még soha. De mindnyájan többre vágyunk egyszerű ismerkedéseknél. Valami mélyebbre. Valami személyesebbre. Valami különlegesebbre.

Ahogy mindig is tettük.

A válasz… a házasság?

Az egymásra találó párok mintha mindig arra a különleges kapcsolatra törekedtek volna, amit házasságnak hívunk. Minden egyes kontinensen, a történelem összes kultúrájában egyesítették az emberek a családjaikat és a jövőjüket, több-kevesebb sikerrel. Az emberek az emberiség hajnala óta arra vágytak, és azért hoztak áldozatokat, hogy esélyük legyen kapcsolódni ahhoz a különleges másikhoz. A barlanglakók képeket karcoltak erről. A világ összes nyelve versbe öntötte. Mindig is megvolt bennünk a vágyakozás az intim, kizárólagos kapcsolat megtapasztalására valaki mással. És persze még mindig megvan. Ki akarunk választani valakit, és azt akarjuk, hogy az a valaki minket válasszon. Meg akarjuk osztani a titkainkat azzal a különleges valakivel, és azt szeretnénk, ha ő is ugyanennyire megbízna bennünk. Vágyakozunk arra, hogy átélhessük ezt a különleges kötődést, ami az összes többit felülmúlja, és olyan egységet alkothassunk vele, ami túlél bármilyen krízist, átértelmezi az összes többi kötelezettségünket, és erősebbé tesz minket, mint amilyenek önmagunkban lennénk.

Hogy átélhessük a kapcsolódást.

Pontosan tudom, mire gondolhatsz most. Mondjuk arra, hogy nem mindenki vágyik erre a kapcsolódásra. Például talán abban sem vagy biztos, hogy a párod még mindig szeretne így kapcsolódni hozzád. Esetleg te sem őhozzá. Elképzelhető, hogy az a kérdés is felmerült benned, hogy volt-e valaha is ilyen minőségű kötődés a jelenlegi kapcsolatodban, vagy lesz-e valaha is. És szeretném, ha tudnád, hogy értelek. A könyv során mindent meg fogok tenni azért, hogy egyenesen ezt a fájdalmat és ezeket az aggodalmakat szólítsam meg benned. De azt is tudnod kell, hogy ha ilyen aggodalmak merülnek fel benned, és ezek az aggodalmak zavarnak, akkor egy dologban biztos lehetsz: hogy még mindig akarod ezt a fajta kapcsolódást. És én hiszek abban, hogy a párod is még mindig akarja. Mindnyájan akarjuk.

Hogy honnan tudom ezt?

Először is, vess egy pillantást a legfrissebb kutatásokra, amelyek egybevágnak az én házasság- és családterapeutaként szerzett klinikai tapasztalataimmal. A férfiak és nők döntő többsége saját bevallása szerint ugyanolyan erősen vágyik szoros érzelmi kapcsolatra. A férfiak saját bevallásuk szerint erős érzelmi kapcsolatra vágynak leginkább. Lehet, hogy ezt nehéznek tartod elhinni, és arra gondolsz, hogy a férfiak csak egy szobalányba oltott prostituáltat akarnak, de a bizonyítékok egyértelműek. Mi másért házasodna újra az a rengeteg férfi még a legborzalmasabb válások után is, sőt azután is, hogy megtudják: a második és harmadik házasságok 60-70 százaléka válással végződik? Mi másért jutnának arra az eredményre a kutatások, hogy a házas férfiak boldogabbak, anyagilag sikeresebbek és tovább élnek?

A nők is azt állítják, hogy a legfőbb párkapcsolati vágyuk a szoros érzelmi kapcsolódás. A felvilágosodott nők az elmúlt negyven év összes feminista tanácsa ellenére sem hagytak fel az intim kapcsolódásra való törekvésükkel. Mi másért áhítoznának még mindig olyan sokan hófehér ruhás esküvőre és családi házra annak ellenére, hogy a kutatások szerint a házas nők rosszabb egészségi állapotban vannak, boldogtalanabbak és hamarabb meghalnak, mint az egyedülállók?

A másik módszer, amivel megállapíthatjuk, hogy még mindig mindnyájan vágyunk a kapcsolódásra, a tévénézés. A producerek és a reklámgyártók pontosan tudják, mire áhítozunk, és minden az intenzív, romantikus kapcsolódásról szól. Gondoljunk csak bele! Mi másért vásárolnánk meg egy adott dezodort? Mi másért néznénk végig egy nevetséges realityt mesterkélt párválasztásokról? Miért vennénk be egy kék tablettát, ami négy órán át tartó erekciót okoz?

A kapcsolódás miatt.

Azt akarjuk, hogy a testünk készen álljon rá, szeretünk álmodozni róla, miközben másokat nézünk, és hajlandóak vagyunk kockára tenni érte az életünket, és… khm… a hímtagunkat.

Itt kellene bejönnie a képbe a házasságnak. A házasság a társadalom válasza arra a kérdésre, hogy „Mihez kezdjek ezzel az élethossziglan tartó, kielégíthetetlennek tűnő vággyal az igazi, önként választott, kölcsönös kapcsolódásra?”

Nos, természetesen meg kell házasodni. És utána boldogan kapcsolódva élhet az ember, amíg meg nem hal.

Ugye?

Mégis itt vagyok, és egy házasságról szóló könyvet írok olyan embereknek, akik elvben már „kapcsolódva” vannak. Itt vagyok, és nyilvánvalóan azt feltételezem, hogy a házasemberek vagy hamarosan házassá váló emberek garmada küzd még mindig azért, hogy létrehozza és fenntartsa ezt az életre szóló kapcsolódást. Itt vagyok én, a házasságok elméleti szakértője, aki szintén hétről hétre azért küzd, hogy ugyanezt véghezvigye a saját házasságában.

Szóval ha mind te, mind én házasok vagyunk, akkor miért igénylünk még mindig segítséget? A családunk, a történelem és a kultúra mind azt állítja, hogy a házasság a végső válasz a vágyainkra. Elképzelhető, hogy valami hiba csúszott a dologba? Hogy a mi konkrét házasságunk hibás, vagy a házasság mint intézmény? Vagy van valami, ami még mindig megakadályozza, hogy átéljük és kiélvezzük azt a kapcsolódást, amire mindenki a legjobban vágyik?

Nos, ha lehetek oly bátor, igen. Hiba csúszott a dologba. És ez a könyv erről szól.

A válasz a következő: mindnyájan túl sokat ordítozunk.

Vagy kifelé ordítozunk a párunkkal, vagy befelé ordítozunk önmagunkkal. Azért ordítozunk, mert így reagálunk a kapcsolat keltette szorongásra, és az adott pillanat keltette szorongásra. A házasságunkban azért ordítozunk, mert nem tudjuk, hogyan máshogy kezelhetnénk a kettőnk közötti áthidalhatatlan különbségeket. Közel akarunk kerülni valakihez, ezért összeházasodunk vele. Utána még közelebb akarunk kerülni az illetőhöz, mert úgy gondoljuk, hogy ezáltal sikerül majd megszüntetni a különbségeink által keltett szorongást. Ebben csak az az ironikus, hogy amikor a távolságunk miatt szorongunk, ordítani kezdünk, és az ordítozás nem fog minket közelebb vinni egymáshoz; sőt csak még inkább eltávolít a másiktól. Természetesen ennek az ellentéte is igaz. Amennyiben a túlzottnak érzett közelség hatására távolságot kérünk, az sem fog segíteni. Sőt, ez általában visszaüt, és olyan szorongó kötődést teremt, ami fojtogatónak tűnik.

Tisztán hallom, mire gondolnak most néhányan. „De én soha nem szoktam ordítozni a párommal!” És régebben én is ezt gondoltam. De az „ordítozást” nem úgy értem, hogy felemelt hangon kiabálunk. Az ordítozás kifejezéssel a legnagyobb ellenséget fejezem ki, amivel szembe kell néznünk a házasságunkban: az érzelmi kontroll hiányát. Ez a hosszú szakkifejezés azt a folyamatot írja le, amikor hagyjuk, hogy a szorongásunk felülbírálja a logikus gondolkodásunkat. Az érzelmi kontroll hiánya azt jelenti, hogy hagyjuk, hogy a legrosszabb félelmeink vagy aggodalmaink vezéreljék a döntéseinket a legszentebb elveink helyett. És amikor átadjuk a vezetést a szorongásunknak, általában pont azt a kimenetelt teremtjük meg, amit eredetileg el akartunk kerülni.

Ezt nem csak elméletben tudom. Én, az úgynevezett házassági szakértő és az ordításmentesség tudora, a lehető legszemélyesebb tapasztalatból ismerem ezt a folyamatot. Hadd repítselek most vissza nagyjából tizenhét évvel ezelőttre, amikor Bill Clinton még éppen hogy csak elnök lett, az X-akták még új volt, és én majdnem elváltam alig háromnapnyi házasság után.

Bajok a Paradicsomban

Tudod, 1993-ban három napomba telt felfognom, hogy tényleg házas vagyok. Tisztában vagyok azzal, hogy ez nevetségesen hangzik, de így van. Ott ültem gyönyörű, újdonsült feleségemmel, Jennyvel egy szabadtéri étterem egyik asztalánál Hawaiin, és éppen homárt ettünk. A vacsora ínycsiklandó volt, a hely és Jenny elképesztően szép, és természetesen az időjárásra sem lehetett panaszom. De amint ráébredtem, hogy házas vagyok, ez mind nem számított. Azon a ponton csak arra tudtam gondolni, hogy ki kell menekülnöm ebből.

De tekintsük át az előzményeket! Először is tudnod kell, hogy Jenny és én szinte gyerekek voltunk még, amikor egybekeltünk. Én huszonegy éves voltam, ő húsz. Mi házasodtunk össze elsőként a barátaink közül, ami egy olyan narcisztikus személyiség számára, mint én vagyok, színtiszta boldogságot jelentett. Imádtam a ránk irányuló rengeteg figyelmet és a nagy napot megelőző feszült várakozást, és nem értettem, hogy „ijedhet be” ettől bárki. Mindenben teljes odaadással vettem részt, a menü megtervezésétől a lakásvadászaton át egészen a nászutunk részletes megszervezésééig.

Szóval, a rengeteg izgalom és előkészület közepette folyamatosan arra gondoltam, arról álmodoztam és azt tervezgettem, hogyan fogunk örökké együtt élni. Nem vágytam másra, csak együtt lenni, folyamatosan.

Jenny viszont nem itt tartott. Mármint nem viselkedett tartózkodóan (elvégre hozzám jött!), de egyértelműen aggódott olyan dolgok miatt, mint az anyagiak, mint az, hogy egyedülálló egyetemistából családi egységgé fogunk válni, és mint az, hogy a férje talán nem veszi elég komolyan ezt az egészet. Azt tudta, hogy ő szeret engem, abban viszont nem volt biztos, hogy elég jó feleség lesz, aki képes engem… nagyot nyel… az örökkévalóságig szeretni.

Ezért szüksége volt egy kis térre. Egyedül akart maradni egy időre, hogy őszintén elgondolkozhasson azon, készen áll-e erre az életre szóló elköteleződésre.

Nos, természetesen nem állt készen. Hogy dr. David Schnarch szellemes szavait idézzem a Passionate Marriage című könyvből[2]: senki nem állhat készen a házasságra a házasság előtt, mert semmi nem készíthet fel minket a házasságra a házasságon kívül. De Jenny legalább feltett néhány lényeges kérdést. Az én kérdéseim viszont kizárólag magáról a rendezvényről szóltak, és csak arra koncentráltam, hogy közhírré és hivatalossá tegyük az együttlétünket. Csak az érdekelt, hogy egységgé fogunk válni, és utána boldogan élünk, amíg meg nem halunk. Úgyhogy én kicsit sem vonultam el, hogy valódi, személyes kérdéseket tegyek fel önmagamnak. Olyan kérdéseket, mint például hogy meg tudok-e felelni annak a kihívásnak, amit a férjjé válás jelent, vagy hogy tényleg el tudom-e képzelni, hogy ugyanaz a nő lesz a feleségem az idők végezetéig. Pedig ezek hasznos elmefuttatások lettek volna, olyanok, amelyek segíthettek volna nekem megtalálni a személyes szüneteltetés gombomat, lecsillapítani a valódi aggodalmaimat, és elkerülni azt a kellemetlen helyzetet, amit éppen létrehozni készültem.

Ugorjunk vissza a nászutunkra! Végre együtt voltunk, és én végtelenül boldog voltam. Három egész napig. Utána éppen egy ízletes homárból falatozgattunk, amikor valami maga alá temetett. Olyan rettegés és pánik öntött el, amilyet még soha nem tapasztaltam. És ez nem is következhetett volna be rosszabbkor. A semmiből, váratlanul. Elveszítettem az önuralmam. A lehető legkomolyabban mondom. Teljesen. Ki. Borultam.

Átnéztem az asztal felett, és megláttam Jennyt – tényleg megláttam, mintha most pillantottam volna meg először. Már nem egyszerűen csak a barátnőm volt, hanem a feleségem, az egyetlenem, amíg a halál el nem választ. A pulzusom az egekbe szökött. Hideg verejték ütött ki rajtam, és elmosódott körülöttem a világ. Úgy éreztem, mintha Jenny egyre távolabb és távolabb kerülne tőlem, mint az az ajtó a Poltergeist: Kopogó szellem című filmben. Kérdések kezdtek kavarogni a fejemben. Tényleg képes leszek ezzel a nővel tölteni életem hátralévő részét, bármilyen csodálatos és gyönyörű is? Mi a fenét tettem? Még csak huszonegy éves vagyok! Te jóságos ég, én tényleg… megházasodtam? Hirtelen az összes olyan kérdés, amit a szertartás előtti hónapokban kellett volna feltennem magamnak, elárasztotta az agyamat. Nagyjából ebben a pillanatban történt, hogy hirtelen felálltam, bájos ifjú arám felé fordultam, és feltettem neki a legrosszabb kérdést, amit az ember feltehet a nászútján…

– MIT TETTEM???

Jenny rám meredt. Kis homárelőkéje libegett a szélben. Oldalra billentette a fejét, és hitetlenkedve megemelte a szemöldökét. Megpróbálta értelmezni, amit a számból hallott. A következő pillanatban azt vettem észre, hogy a villa kiesik a kezemből, nagyot csattan a tányéromon, és az összes többi vendég figyelmét ránk tereli. De ez akkor cseppet sem érdekelt; csak az, hogy kiszállhassak. És, ahogy azt az A Flock of Seagulls együttes énekelte a nyolcvanas években, „elfutottam, nagyon messzire futottam”. Otthagytam újdonsült feleségemet a félig elfogyasztott homárral, a kifizetetlen számlával és a rendkívül bizonytalan jövőjével.

Három nap után. Üdv a házasságban!

Persze ez a történet természetesen nem itt ért véget. Miután kiértem Honolulu utcáira, megálltam, hogy kifújjam magam. Megpróbáltam a saját lelkemre beszélni, hogy megnyugodjak. „Semmi baj, Hal, csak egy kis egyedüllétre van szükséged. Néha külön is kell lenni egy kicsit. Minden rendben lesz.” De természetesen aznap nem kaptam saját időt és teret. Jenny a férje után szaladt, és végül utolért. Kifulladva, értetlenül, pánikolva rám kiabált, hogy felhívja magára a figyelmemet. Én megfordultam, és én is kiabálni kezdtem.

– Nem tudom, hogy képes leszek-e erre! – ismertem be. – Nem tudom, képes leszek-e kezelni, hogy most már mindig együtt leszünk, örökre! Úgy érzem, mindjárt megőrülök!

Tényleg nagyon kiborultam ott, Oahun.

– Úgy értem, az imént próbáltam meg elmenekülni, erre itt vagy, közvetlenül a sarkamban!

Csak ezen a ponton ébredtem rá, hogy sietős távozásom során és a nagy szónoklatom közben végig ott díszelgett a nyakamban az az idétlen kis homárelőke az étteremből.

Igazából nagyon is stílszerű volt, hogy előkét viseltem, mert egyértelműen úgy viselkedtem, mint egy kisbaba. Pontosan azt csináltam, amit olyan sokan szoktunk a kapcsolatainkban: hagytam magam éretlenül, érzelemből reagálni. És az érzelmi instabilitás a legnagyobb ellenségünk, ha jó kapcsolatot akarunk építeni. Hadd ismételjem ezt meg. Az érzelmi instabilitás a legnagyobb ellenségünk, ha jó kapcsolatot akarunk építeni.

Tudod, az érzelmi reakció, az, amit én „ordítozásnak” nevezek, nem egyszerűen csak ront a dolgokon; konkrétan pont azokat a kimeneteleket hozza létre, amiknek az elkerülésében reménykedtünk. Vegyük például ezt a homárelőkés epizódot. Mit is akartam pánikba esve elérni? Azt a teret akartam megkapni, amire, az igazat megvallva, minden kapcsolatban szükség van időnként – még a nászút során is. De mivel annyi szorongással kötődtem egészen az esküvőig és alatta is, zsigerből átlendültem a másik végletbe, amint a legcsekélyebb mértékben bezárva kezdtem érezni magam. Vagyis pánikba estem, és elrohantam. Megadta ez nekem azt a teret a gondolkodáshoz, amire oly nagy szükségem lett volna? Dehogy! Hogy gondolhattam, hogy egy ilyen éretlen reakcióval, mint a menekülés, bármit el lehet érni? Jenny pont ezért rohant utánam: az extrém megnyilvánulásom gyakorlatilag kiprovokálta ezt belőle.

Ez az érzelmi labilitás következménye; ez az ordítozás következménye. Az ilyesmi csak még hevesebb reakciókat vált ki a párunkból, és pont azt az eredményt produkálja, amit el akartunk volna kerülni.

Az ordítozás következményei

Az az igazság, hogy mindnyájan szoktunk „ordítozni” a házasságunkban, mert mindnyájunkkal előfordul, hogy érzelemből reagálunk. És ez a fajta reakció erőszakos formát is ölthet, például kiabálásba, dühöngésbe vagy akár verekedésbe torkollhat. Ugyanakkor passzív-agresszív viselkedésben is megnyilvánulhat, amikor az ember kivonja magát a helyzetből, és kizárja a másikat. Ezek a példák nagyon különböznek egymástól, de egyformán komoly következményekkel járhatnak. Sokféleképpen lehet ordítozni.[3]

Ha a férjed nyilvánosan kritizál, előfordulhat, hogy azonnal visszavágsz neki egy még kegyetlenebb megjegyzéssel. Vagy esetleg bezárkózol, és egész héten nem szólsz hozzá.

Ha a feleséged arra panaszkodik, hogy nem veszed ki eléggé a részed a házimunkából, megtörténhet, hogy visszatámadsz, minősítgetni kezded, és hosszas hegyibeszédet tartasz neki arról, hogy te dolgozol meg azért, hogy ki tudjátok fizetni a házat. Vagy éppen ellenkezőleg, jámbor hangon azt feleled, hogy „igenis, drágám”, noha eszed ágában sincs betartani az ígéretedet.

Ezek mind az érzelmi reakciók különféle formái, olyan reflexek, amelyek az adott pillanatban természetesnek tűnnek. Ugyanakkor ilyen megnyilvánulások segítségével nem fogsz tudni olyan választ kiváltani vagy kapcsolatot felépíteni, amilyenre valójában vágysz. Ezért beszélek ezekről ennyit. Azért „ordítozásnak” nevezem az ilyen reakciókat, mert 1) az érzelmi reakciók leggyakoribb formája a tényleges ordítozás, 2) az Érzelmi labilitástól mentes házasság nem lenne túl gördülékeny könyvcím.

De az elnevezés messze nem olyan fontos, mint az, hogy mit tesz ez a kapcsolatunkkal. Először is, ha hagyjuk, hogy maga alá gyűrjön minket a párkapcsolati szorongás, az konkrétan megakadályozza, hogy konstruktív interakciót folytassunk a másikkal. Hallottad már valaha azt a kifejezést, hogy „olyan dühös lettem, hogy teljesen elveszítettem a fejem”? Nos, ebben a hasonlatban elég komoly pszichológiai igazság rejlik. Dr. Robert Bolton azt írja A kommunikáció művészete című könyvében[4]:

Az érzelmi izgalom gyakran egészen más embert csinál belőlünk, mint amilyenek nyugalmi állapotban vagyunk. Ha dühösek vagyunk vagy félünk, adrenalinunk gyorsabban áramlik testünkben, és erőnk mintegy 20 százalékkal megnő. A véráramba cukrot pumpáló máj több oxigént igényel a szívtől és a tüdőtől. A vénák kitágulnak, és az agykérgi központok, ahol a gondolkodás történik, közel sem nyújtanak olyan jó teljesítményt. Mint már előbb megjegyeztük, az agy problémamegoldó részéhez tartó vérellátás komoly mértékben csökken, mivel – stresszhelyzetben – nagyobb mennyiségű vér terelődik a végtagokba.

Az adrenalin megnövekedése továbbá gátolja az agy elülső részében zajló, rövid távú memóriát, a koncentrációt, a gátlást, illetve a racionális gondolkodást érintő folyamatokat. Ez a mentális reakció lehetővé teszi, hogy az ember gyorsan reagáljon konfliktushelyzetben, és felvegye a harcot vagy elmeneküljön. Ugyanakkor rontja a racionális problémamegoldás képességét.

Amikor megadjuk magunkat a házassággal járó természetes szorongásnak („Most már mindig ez lesz?” „Tényleg nem érdeklem már?” „Megcsal?”), azzal gátoljuk a tiszta gondolkodást. És amikor az agyunk nem tud már segíteni, ordítozni kezdünk egymással valamilyen formában. És tudod, mit? Az ordítozás a sors kegyetlen, de költői fintora folytán konkrétan megkönnyíti, hogy az eredeti félelmeink valóra váljanak.

Nem fordult még elő veled például, hogy nyaggatni kezdted a párodat azért, hogy időben hazatérjen a munkahelyéről, de kiderült, hogy minél többet nyaggatod, annál később és annál ellenségesebben tér haza? Az érzelmi reakciók kifejezetten elősegítik a legrosszabb lehetőségek beteljesülését, mivel senki nem megy szívesen haza egy hisztérikus, követelőző emberhez.

Ugyanez a helyzet a „Vajon megcsal?” forgatókönyvvel. Tegyük fel, hogy a férjed mesél neked egy új kolléganőjéről, akivel nagyon jól kijön. Jól együtt tudnak működni, és azt a feladatot kapják, hogy együtt vezényeljenek le egy nagy projektet. Ez rengeteg, szoros közelségben együtt töltött órát jelent, ami aggodalmat ébreszt benned. Az ordításmentes, átgondolt, felelősségteljes lépés ilyenkor az lenne, ha higgadtan megbeszélnéd a férjeddel a fenntartásaidat, amint felmerülnek benned (és ez a könyv segíteni fog neked annak kitalálásában, hogy hogyan tudod ezt végrehajtani).

Állítsuk ezt szembe azzal, amire a szorongásod sarkall! Mondjuk azzal, hogy nyíltan nekiesel a férjednek, és a szemére hányod, hogy megcsal, vagy hogy már nem szeret. Vagy passzív-agresszív módon egyre több időt töltesz távol tőle, főleg amikor keresné a társaságodat, abban a reményben, hogy ez éppen annyira fájni fog neki, amennyire neked fájt, amit ő tett. Esetleg – és ezt annyiszor láttam már, hogy meg sem tudnám számolni – a másik nőt kezded terrorizálni azzal, hogy minősítgetni kezded, vagy számon kéred, esetleg megfenyegeted.

Mi a logikus kimenetele ennek a sztorinak? Nos, természetesen az, hogy a férjed irántad érzett vonzalma alábbhagy, haragudni kezd rád, és több időt tölt a munkahelyén az új kolléganőjével. A reakcióiddal a legrosszabb oldaladat domborítottad ki a férjed előtt abban a reményben, hogy ez valahogy közelebb hoz majd egymáshoz titeket. Ehelyett viszont természetesen visszaüt a terved. A férjed nem akar majd közelebb kerülni hozzád, legfeljebb szánalomból vagy kelletlen kötelességtudatból. Ironikus módon épp a kolléganőjéhez akar majd közelebb kerülni. Az ordítozásod pont azt a helyzetet segíti elő, amitől a legjobban tartasz.

Ez a következménye az érzelmi labilitásnak; ez a következménye az ordítozásnak. És ezért van az, hogy önmagad megnyugtatása a legfontosabb lépés, ha pozitív változásokat akarsz elérni a házasságodban.

Amennyiben bármi is megmarad benned ebből a könyvből, az legyen ez: ha megtanulod, hogyan maradhatsz nyugodt olyankor, amikor minden ordítozásra sarkallna körülötted, az az első és legfontosabb lépést fogja jelenteni a párkapcsolatod forradalmasítása felé. A nyugalom mindig pozitív reakciót fog kiváltani. Mindig. Ezért kapta ez a könyv az Ordításmentes házasság címet. És ezért a Nyugodj meg! az első lépése annak a hatékony módszernek, amellyel a 3. fejezetben fogsz találkozni.

De nemcsak a megnyugvás fontos, hanem az is, hogy megtanulj nyugodt maradni és ezzel egy időben fenntartani a kapcsolódást. Néhány ember könnyedén megőrzi a nyugalmát azáltal, hogy kimenekül a helyzetből, és így előzi meg az esetleges konfliktusokat. De az ordításmentesség nem erről szól; a kivonódás csak a ordítozás egyik formája. A nyugalom megőrzése és a kapcsolat fenntartása azt jelenti, hogy benne maradsz a konfliktushelyzetben, és hitelesen képviseled az álláspontodat. A nyugalom megőrzése és a kapcsolat fenntartása azt jelenti, hogy nemet mondasz a kitörni akaró ordítozásra, és igent a vágyott őszinteségre és intimitásra. És ami a legfontosabb: a nyugalom megőrzése és a kapcsolat fenntartása azt jelenti, hogy felhagysz azzal, hogy a párodra koncentrálsz, és önmagadra kezdesz figyelni.

Nem veled van a baj, hanem velem

A legnagyszerűbb dolog, amit a házasságodért tehetsz, az, ha megtanulsz többet foglalkozni önmagaddal. Igen, valóban úgy gondolom, hogy konkrétan énközpontúbbá kellene válnod. Még mielőtt ezt őrültségnek titulálnád, hallgass meg. Az összes jó házasság énközpontú házasság, mivel egy jó házassághoz két kiegyensúlyozott középpontra van szükség. Az összes jó házasság két teljes, kiegyensúlyozott ember közötti kötelék. Ez a két erős individuum aktívan dolgozik önmaga megjobbításán a másik érdekében anélkül, hogy mindenképpen elvárná ezt a társától is. Ez a két ember sem a különléttől, sem az együttléttől nem fél, és azon dolgozik, hogy megteremtse a kettő egyensúlyát. Ez a két ember több figyelmet szentel a saját viselkedésének, ami felett van befolyása, mint a házastársáénak, ami felett szerencsére nincs.

Csak ezzel a megközelítéssel érheti el bárki azt, amire mindannyian vágyunk: a valódi intimitást egy másik rejtélyes lélekkel, valakivel, aki tudatosan úgy dönt, hogy meg akarja osztani velünk az életét, a döntéseit, az álmait és reményeit.

Ugyanakkor tisztában vagyok azzal, hogy te talán nem ismered ezt a fajta házassági modellt. Elképzelhető, hogy egész életedben az önfeláldozásról, kompromisszumokról, egymás szükségleteinek kielégítéséről és a kompatibilitás felé irányuló folyamatos törekvésről papoltak neked. A 2. fejezetben le fogunk számolni ezekkel a hazugságokkal. Ez a fajta hozzáállás azt diktálja, hogy többet foglalkozz a házastársaddal, mint önmagaddal, és ezért eleve téves, félrevezető, sőt konkrétan ártalmas a házasságodra nézve.

Én egy újfajta házassági modellt szeretnék javasolni. Sőt nem is annyira újat, mivel szerintem már a kezdetek kezdetétől ezt a modellt kellett volna követnünk. Ez csak számunkra jelent újdonságot, főleg abban a formában, ahogy ez a könyv leírja.

Ugyanakkor messze nem én vagyok az első ember, aki ezt mondja. Sőt, komoly irodalma van annak a párkapcsolati iskolának, amely már évszázadok óta ezt a „két kiegyensúlyozott középpont” elvet hangsúlyozza. Szinte az összes vallási és pszichológiai hagyomány nagy hangsúlyt helyez az önismeretre és az önfegyelemre. A görögök azt tanították, hogy mindenekelőtt önmagunkat kell megismernünk. A héber Biblia szerint az önkontroll bármely kincsnél fontosabb, és Isten számtalan történet alapján felelősnek tart mindenkit a saját döntéseiért (függetlenül a környezet döntéseitől, a házastársat is beleértve). Az iszlám tradíció szerint a „valódi dzsihád”, a legfontosabb harc mind közül bennünk zajlik. Jézus azt prédikálta, hogy figyeljünk a saját szemünkben lévő gerendára a másik ember szálkája helyett, vagyis foglalkozzunk a saját viselkedésünkkel másoké helyett. A kereszténység azt is tanítja, hogy a Szentlélek egyik jutalma, az egyik olyan tulajdonság, amiből ki lehet következtetni, hogy valakit Isten vezet, az önuralom. Gandhi pedig, talán mindezeket a vallási hagyományokat összefoglalva, arra szólít fel minket, hogy „te magad légy a változás, amit látni szeretnél a világban”.

Szóval az emberek legnagyobb része már hallott ezekről a gondolatokról, de ritkán alkalmazzuk őket a párkapcsolatainkban. Hajlamosak vagyunk örök igazságokként kezelni őket, amik inkább általánosságban követendők, mint a gyakorlatban, és ez eléggé sajnálatos.

Pedig ennek a modellnek a követése az emberi viszonyainkban egyértelműen lehetséges. És az egész egyetlen változtatással kezdődik. Ahogy azt már az elején is említettem, meg kell tanulnod önmagadra fókuszálni. Természetesen nem úgy, hogy „mostantól csak én érdeklem magam”. Nem erről az öntelt megközelítésről van szó. Ha őszinték akarunk lenni, az önteltség nem az, amikor önmagunkkal foglalkozunk, hanem az, amikor másokat kényszerítünk arra, hogy velünk foglalkozzanak. Amikor azt akarjuk, hogy mások úgy gondolkozzanak, érezzenek vagy viselkedjenek, ahogy az megfelel nekünk, akkor a saját érdekünkben fókuszálunk másokra, és ez az önteltség netovábbja. Tudod, az önteltség nem egyenlő azzal, hogy önmagunkra fókuszálunk; ilyenkor valójában másokra fókuszálunk. Vagy azért tesszük ezt, hogy rávegyük őket, hogy velünk foglalkozzanak, vagy azért, hogy olyan hangulatba ringassuk őket – esetleg olyan viselkedést váltsunk ki belőlük –, amitől mi jobban érezzük magunkat.

Szóval, lehet, hogy te nem így látod magad, de pont ez a probléma. Gyakran egyáltalán nem is látjuk magunkat. Úgyhogy most következik egy kis teszt.

1. Előfordul, hogy megharagszol a párodra, mert nem elégíti ki az érzelmi szükségleteidet? Gondoljunk csak azokra a feleségekre, akik folyamatosan panaszkodnak a barátnőiknek, hogy a férjük nem elég romantikus, de a párjukkal soha nem beszélnek erről nyíltan. Vagy azokra a férjekre, akik azzal indokolják a félrelépésüket, hogy a másik nő legalább értékeli őket. Ez másokra irányuló hozzáállás.

2. Előfordult már veled, hogy pusztán azért próbáltad boldoggá „tenni” a házastársadat (mintha ez tényleg lehetséges lenne), hogy megkönnyítsd a saját életedet? Gondoljunk csak azokra a feleségekre, akik beletörődően elfogadják, hogy a férjük sztriptízbárba jár, mert így enyhül rajtuk az arra irányuló nyomás, hogy elgondolkozzanak a saját szexualitásukon. Vagy gondoljunk azokra a férjekre, akik a feleségük összes kérésére rávágják, hogy „igen, drágám”, pusztán azért, hogy lerázzák a párjukat. Ez is másokra irányuló fókusz.

Hogy miért olyan rossz a másokra irányuló gondolkodás? Azért, mert bármire is fókuszálunk mi, emberi lények, azt elkerülhetetlenül megpróbáljuk kezelni, megjavítani vagy irányítani. Erről nem tehetünk – egyszerűen mindenre ki akarjuk terjeszteni a befolyásunkat, amin megállapodik a tekintetünk. Ha nem hiszel nekem, akkor végezz el egy kis kísérletet! Fogd meg a legnagyobb képet vagy festményt, ami csak az otthonodban van, és mozdítsd el, amíg láthatóan ferde nem lesz. Utána figyeld meg, meddig bírod nézni anélkül, hogy meg ne akarnád igazítani. Rajta, lássuk meg, hogy kibírod-e akár csak tíz percig!

Ez a zsigeri késztetés, ami a kép megigazítására irányul, nem jelenti azt, hogy kényszerbetegségben szenvedsz; csak arra utal, hogy ember vagy. Szerencsére. Hol is tartanánk, ha nem akarnánk mindent megjavítani, amit csak látunk? Még mindig barlangokban élnénk, ott tartanánk. (És az összes barlangrajzunk ferde lenne.)

De amikor ezt a belső késztetést a párkapcsolatunkra kezdjük alkalmazni, különös tekintettel a házasságunkra, azzal van egy kis probléma. Mennyire bizonyultak sikeresnek eddig a párod irányítására vagy megváltoztatására tett kísérleteid? Tudod, bármilyen természetes is a vágyunk, hogy megváltoztassunk egy másik embert, vagy akár csak javítsunk a helyzetén, az emberi természethez az is hozzátartozik, hogy ellenállunk mások arra tett próbálkozásának, hogy megváltoztassanak minket. Ezért nem tudjuk rávenni a párunkat arra, hogy táplálkozzon egészségesebben és fogyjon le. Ezért tanúsítunk ellenállást, ha ugyanerre akar rávenni minket valaki, vagy kéretlen tanácsokat ad.

Bármilyen érthetetlennek tűnik is ez, ha belegondolunk, nem is járnánk jól, ha nem így lenne. Azért nem, mert bármilyen változásra vesszük is rá a párunkat, legyen szó arról, hogy beszélgessen többet a kapcsolatotokról, vagy arról, hogy vegyen részt jobban a gyerekek altatásában, az nem olyan valódi változás lesz, amire eredetileg vágytál. Te nem megváltoztatni akarod a párodat, hanem azt akarod, hogy meg akarjon változni. Azt szeretnéd, ha ez az ő döntése lenne. Azt szeretnéd, ha meg akarná változtatni a takarítással kapcsolatos szokásait. Azt szeretnéd, ha több elismerő szót akarna mondani neked. Azt szeretnéd, ha felnőttként akarna viselkedni, amikor az anyja meglátogat titeket. Ebben az esetben továbbra is képes lennél egyenrangú, független partnerként tisztelni, aki magától dönt úgy, hogy másképp fog viselkedni, nem egyszerűen azért, mert megkérted rá.

Akár hiszed, akár nem, ez a valódi hatása annak, ha önmagadra kezdesz koncentrálni, ha „énközpontúbbá” válsz. Tudod, amikor aktívan fókuszálsz magadra, jobban látod a saját viselkedésedet, mint a párodét. Jobban érdekel, hogy megismerd és képviseld a saját valódi érzéseidet és vágyaidat, mint az, hogy erre rávedd a párodat. És ami a legfontosabb: az foglalkoztat, hogy hogyan tudod megőrizni a nyugalmadat, miközben fenntartod a kapcsolódást, és legalább azt biztosítani, hogy a saját érzelmi reakcióid ne járuljanak hozzá azokhoz a mintázatokhoz, amiket el akarsz kerülni.

Amikor önmagadra fókuszálsz, és a nyugalmad megőrzése a legfőbb prioritásod, megtanulod, hogyan nyomhatod meg a saját „szüneteltető” gombod. Megtanulsz teret létrehozni az inger – a párod provokatív megnyilvánulása – és a saját válaszod között. Így a saját legmélyebb elveid és törekvéseid alapján lesz lehetőséged eldönteni, hogy mit fogsz tenni, ahelyett, hogy zsigerből reagálnál. És mi ebben a legjobb? Az, hogy ha megteremted ezt a szünetet önmagad számára, az lehetőséget ad a partnerednek, hogy ő is megteremtse ugyanezt. Egyszerűen azzal, hogy teremt egy kis szünetet, egy higgadt, kiegyensúlyozott házastárs bármilyen házasságot képes mélyebb, élethosszig tartó kapcsolódássá változtatni. Én őszintén és rendíthetetlenül hiszek ebben, ezért írtam meg ezt a könyvet.

És ezért szól ez a könyv a nyugalom erejéről a házasságban. A leghatékonyabb erő, amit alkalmazhatsz a házasságodban, a nyugalom ereje. Ha mindketten nyugodtak maradtok, miközben fenntartjátok a kapcsolatot, akkor bármilyen vitát el tudtok fojtani csírájában, képesek lesztek azonosítani és megváltoztatni a diszfunkcionális mintázatokat, és olyanná változtatni a kapcsolatotokat, amilyenről mindig is álmodtatok. Azáltal, hogy egyszerűen nyugodtak maradtok, miközben fenntartjátok a kapcsolatot, megteremtitek annak lehetőségét, hogy az elveitekre fókuszáljatok ahelyett, hogy a szorongásaitokba kapaszkodnátok. Ezzel a módszerrel megnyugtató hatással lehettek a házasságotokra és az egész családotokra.

Szeretném, ha elképzelnéd magad egy ilyen megnyugtató kősziklaként. Vegyük például azt az esetet, ha a feleséged verbális támadást indít ellened, és megvádol egy sor vétséggel – részben jogosan, részben nem. Egy óvatos szünet után higgadtan azt a válaszolhatod neki: „Drágám, köszönöm, hogy elmondtad ezeket; akár hiszed, akár nem, én tényleg kíváncsi vagyok arra, hogy mit érzel. Kérlek, mesélj még többet arról, hogy mit érzel ezekkel a dolgokkal kapcsolatban!” A párod erre el fog némulni, mert rád sem ismer, és azt sem fogja tudni, hogy mit csináljon a következő pillanatban.

Vagy tegyük fel, hogy hazugságon kapod a párodat egy kiadással kapcsolatban, amit a hitelkártya számlakivonatán találsz. Ezt teljes nyugalommal megemlíted neki, hozzátéve: „Úgy gondolom, talán csak tévedtél ezzel kapcsolatban, de ellenőrizni szerettem volna, hogy ne kelljen felhívnom a bankot.” A párod titokban örülni fog annak, hogy lehetőséget biztosítottál neki a méltósága megőrzésére, és egyet fog érteni a feltételezéseddel. „Igen, ez én voltam. Azt hiszem, tévedtem, amikor először beszéltünk róla. Ne haragudj!”

Vagy mit szólsz ehhez: komoly áldozatokat hozol azért, hogy megszervezz egy tökéletes estét kettesben a pároddal. Elintézed a gyermekfelügyeletet, az asztalfoglalást, mindent. Tényleg mindent bevetsz azért, hogy ez a randevú különleges és bensőséges legyen. De a feleséged valami oknál fogva egyszerűen nem tud hangulatba jönni. Aggodalmaskodik a gyerekek miatt, egész este az óráját nézegeti, és miután hazaértek, alig várja, hogy alhasson végre. Te pedig, bár legszívesebben ordítanál vele dühödben, vagy megvetően hátat fordítanál neki, nyugodt maradsz, és úgy döntesz, hogy alszol egyet a gondolataidra és érzelmeidre. Másnap, tisztább fejjel elmondod neki, hogy bántott a viselkedése, és különlegesebb estében reménykedtél. Nem kéred arra, hogy reagáljon, csak elmondod neki, hogy mit érzel. Utána higgadtan elhagyod a szobát. Ő arra kényszerül, hogy átgondolja a saját álláspontját és érzelmeit, mérlegelje a tetteit, és elmerengjen azon, hogy mit is akar igazából. Az az erő, ami az önbecsüléstől tölt el téged, minimum lelkesítő lesz. Szinte jobb, mint a szex, amiben előző este reménykedtél. (Szinte.)

„Legyünk nagyon óvatosak”

Elképzelhető, hogy szkeptikus, vagy akár cinikus szemmel olvastad az imént leírt fiktív jeleneteket. Aha, persze, Hal. Először is el sem tudom képzelni, hogy ilyesmit csináljak vagy mondjak. Másodszor is még ha meg is tenném, pontosan azzal a nyugalommal, amiről beszélsz, kizárt, hogy a párom úgy reagálna, mint a példákban felhozott párok. Tényleg kizárt.

Vagy talán azt mondogatod magadban, hogy te már megpróbálkoztál mindezzel, és soha nem jártál sikerrel. Hogy mindig csak még rosszabb lett minden.

Lehet, hogy igazad is van. Én nem ismerlek, nem ismerem a párodat, és nem ismerem a közös múltatokat. De most arra kérlek, hogy várj egy kicsit. Olvass tovább. Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni azért, hogy egyértelmű, a gyakorlatban is alkalmazható elveket biztosítsak neked. És egyértelmű, inspiráló történeteket meséljek arról, hogy néz ki mindez az életben, és hogyan működött valódi párok esetében.

Ha már itt tartunk, szeretném ezt a fejezetet egy pontosan ilyen történettel lezárni.

Elizabeth Gilbert az egyik zseniális, házasságról szóló könyvében, a Hűségben[5] egy valódi és nagyon hatásos példáját mutatja be a nyugalom sikeres alkalmazásának és ennek köszönhetően a kapcsolódás elmélyülésének. Miközben elmesélem a történetét, néhány idézettel kiegészítve, keressük meg a döntéshelyzetek kritikus pillanatait, azokat, amikor jóval könnyebb lett volna érzelemből reagálni – és jóval pusztítóbb. Figyeljük meg továbbá azokat a bátor döntéseket, amelyekkel az ember lenyugtatja magát a káosz közepette, és azt, hogyan mentettek és erősítettek meg ezek a döntések egy elkötelezett kapcsolatot.[6]

Először is hadd vázoljam fel a hátteret. Különböző okoknál fogva, amelyek teljes megismeréséhez el kellene olvasnod a könyvet (amit szívből ajánlok), Gilbert és a vőlegénye pokoli helyzetben találják magukat. Azt tervezték, hogy Amerikában fognak együtt élni, Gilbertnek és Felipének azonban, ahogy a vőlegényt hívják, a hosszadalmas bürokrácia miatt egy évig várakoznia kell. Mivel Felipét egyszer már kiutasították az Egyesült Államokból, ahhoz, hogy ismét beléphessen, neki és Gilbertnek, aki amerikai állampolgár, össze kell házasodnia. Emiatt ki kell várniuk, hogy a férfi szülőhazájából, Brazíliából megkapják a szükséges iratokat. Utána ki kell várniuk, hogy az aktuális lakóhelyén, Ausztráliában illetékes amerikai konzulátus feldolgozza a vízumkérelmét. Gyakorlatilag mindenre várniuk kell.

Úgyhogy ezalatt utazgatni kezdenek. Utána még többet utaznak. Úgy döntenek, hogy a legolcsóbb, ugyanakkor azért még érdekes vidéket keresik fel, ami eszükbe jut – Délkelet-Ázsiát. A várakozó, barangoló pár olyan párás országokban tengeti a napjait (és reménykedik), mint Vietnám, Kambodzsa, Laosz és Malajzia.

A párnak tehát, amely éppen a közös életét próbálja elkezdeni, meglehetősen szélsőséges körülmények között kell belevágnia ebbe. Meleg van. Minden párás. Fáradtak. Olyan körülmények közé kerültek, amiket állandósult válsághelyzetnek élnek meg, és közben nem tudják, mikor költözhetnek össze legálisan is Amerikában (vagy hogy egyáltalán bekövetkezik-e ez). És mindeközben a legnagyobb félelmükkel is szembe kell nézniük – azzal, hogy ismét házasságra kell lépniük valakivel. Mindketten egy-egy nagyon zűrös és fájdalmas válást tudhatnak maguk mögött, és egyikük sem akarja ezt újra átélni. Ugyanakkor egymással akarnak lenni. Vágynak a mély, élethosszig tartó kapcsolatra.

Úgyhogy mindketten arra a döntésre jutnak, hogy kitartanak. Ez természetesen egymás mélyebb megismeréséhez vezet, ami még a legjobb körülmények között is súrlódásokat eredményezhet. Egy dzsungelben töltött, tizenkét órás, légkondicionálatlan buszos utazáson pedig egyenesen háborút válthat ki.

Az idő elütése céljából, és azért, hogy a lehető legjobbat hozzák ki a helyzetükből, Gilbert egyik minitúrát szervezi a másik után kettejük számára, változatos látnivalókhoz. Míg ez egy ideig bizonyos mértékig sikeres taktikának bizonyul is, végül kezdi elveszíteni a hatását. Sok más megoldási kísérlethez hasonlóan idővel ezek a kiruccanások is több gondot okoznak, mint azok a problémák, amelyeken segíteniük kellene.

Ez történik a Laosz hegyeibe vezető tizenkét órás expedíció esetében is. Miután órákon keresztül küzdöttek hasztalanul az izzadás, hányinger és klausztrofóbia ellen, Felipe kezdi elveszíteni az önuralmát. Gilbert számára ez nem jelent újdonságot. Így írja le a dolgot:

Felipének még a legjobb körülmények között is megvan az a rossz szokása, hogy türelmetlenül ráförmedjen arra, aki érzése szerint helytelenül viselkedik vagy valamiképpen rontja az életminőségét. Ritkán fordul elő, de azt kívánom, bárcsak sosem történne meg. A világ számtalan pontján, ezernyi nyelven hallgattam, ahogy ez az ember kétbalkezes utaskísérőkkel, setesuta taxisofőrökkel, gátlástalan kereskedőkkel, érzéketlen pincérekkel és komisz kölykök szüleivel nyers hangon tudatta a rosszallását. Az ilyen jeleneteket széles taglejtések és emelt hang szokták kísérni.

Mélységesen helytelenítem.

Ezen a buszos túrán az volt az új, hogy milyen indulatossá vált maga Gilbert is ebben a csatában. Még önmagát is meglepte a saját lobbanékonyságával és hangerejével. Ők ketten egy heves veszekedés során kötötték meg az eljegyzésüket. Felipének már nagyon elege volt Gilbert kényszeres próbálkozásaiból arra, hogy „a legjobbat hozzák ki” a helyzetükből. Gilbertnek viszont abból lett elege, hogy Felipének mindenből elege van. „Csak a legjobbat akarom kihozni ebből a helyzetből, oké? Ha jobb ötleted vagy jobb terved van, ne habozz megosztani velem!”

A hőség, a verejték, a várakozás, az aggodalom. És mindenekfelett a bizonytalanság. Ez kezdett mindkettejük idegeire menni. És a kezdeti egymásra förmedések után az következett, amit Gilbert „dühös csendnek” nevezett. Mindketten befordultak, és fejben újra és újra lejátszották a saját érveiket. Mint azt mindnyájan tudjuk, ez jelenti a kapcsolatok fordulópontjait. Gondolj csak a legfeszültebb időszakokra, amiken keresztülmentél a kapcsolatodban! Gondolj arra a borzalmas félelemre, ami ezen az ingatag talajon fogja el az embert, amikor nem tudhatja, hogy ő vagy a kapcsolata megéri-e a következő percet.

És pontosan ez volt az a pillanat, amikor Felipe valami rendkívülit tett. Persze semmi egetrengetőt, de azért rendkívülit. Egyértelműen azt akarta, hogy ez a kapcsolat működjön. A lehiggadásra lehetőséget adó szünet után mély önuralommal és mély elszántsággal megfogta a menyasszonya kezét, és azt mondta halkan, de határozottan:

– Legyünk nagyon óvatosak, oké?

Csak ennyit mondott. És nem is kellett többet mondania, mivel Gilbert pontosan tudta, mire céloz a vőlegénye. Pontosan tudta, hogy ezt hogy érti.

Néhány évvel korábban ugyanis hasonló helyzetbe kerültek, ami hasonló vitához vezetett. De amikor annak a veszekedésnek a során kezdett elmérgesedni a hangnem, és lassan maga a kapcsolatuk is veszélybe került, Felipe elhallgatott, majd azt mondta: „Legyünk óvatosak!”

– Hogy érted? – kérdezte tőle Gilbert.

– Vigyázzunk, mit mondunk a következő pár órában – magyarázta Felipe. – Amikor valaki ilyen fáradt, akkor szokott kitörni a veszekedés. Kétszer is gondoljuk meg, mit mondunk…

Ezt követően Gilbert és Felipe is rendszeresen használták ezt a megnyugtató jelszót, ha le akartak állítani egy érzelmileg labilis mintázatot, és valami értelmesebbel akarták helyettesíteni.

Most legyünk nagyon óvatosak.

De térjünk vissza ahhoz a buszhoz Laoszban. Ahogy korábban is, Felipe jelmondata ezúttal is csírájában elfojtotta az érzelmi reakciók negatív, romboló mintázatát, és lehetőséget teremtett valami új számára. Gilbert már nem akart veszekedni, mert túl fárasztó olyasvalakivel veszekedni, aki nem hajlandó érzelemből reagálni. Felipe nyugalma megnyugtatóvá vált.

És ami ezután történt, az szerintem jelentős hatást gyakorolt a kapcsolatukra. Felipe átkarolta a párját, Gilbert pedig a mellkasára hajtotta a fejét. Miután ismét megdöbbentette az elvben forrófejű latin vőlegénye váratlan higgadtsága, Gilbert maga is szünetet tartott. Utána elkezdte ebben a csodálatos új fényben látni a férfit, tőle független lényként. Megértette, hogy a Felipe boldoggá tételére irányuló erőfeszítései egyszerűen csak a saját szorongása elcsitítására szolgáltak. És az ebből fakadó érzelmi labilitása egyszerűen csak még inkább elősegítette azt a kimenetelt, amit el akart kerülni, konkrétan a férfi boldogtalanságát. Így, ebből az új nézőpontból már látta, hogy ő mivel járult hozzá ehhez a mintázathoz, és azt is, hogy mit tehetne ellene.

Személyeskedjünk egy kicsit!

Elmondom, mire világít rá ez a történet. A nagy változásoknak nem kell olyan radikális lépésekkel kezdődniük, amiket ki sem tudunk nézni magunkból. És semmiképpen nem azzal kell kezdődniük, hogy valaki másnak a viselkedését próbáljuk megváltoztatni. Egyszerűen azzal is kezdődhetnek, hogy ez egyik fél nyugodt marad, és megkéri a másikat, hogy kövesse a példáját.

És itt jössz te a képbe. A te felelősséged, hogy valamit másképp csinálj a házasságodban. A te felelősséged szakítani a korábbi, érzelmileg labilis mintázatokkal, megtalálni a kis „szüneteltetés” gombodat, és felajánlani a társadnak, hogy kövesse a példádat.

Ez most rajtad múlik. Azt kérdezed, hogy miért? Két oknál fogva. Először is azért, mert te olvasod ezt a könyvet, vagyis csak hozzád tudok beszélni. Természetesen ha a párod olvasná, ha hozzá beszélnék, akkor őt kérném ugyanerre. De az, hogy te most ezt olvasod, azt jelenti, hogy legalábbis érdekel, hogyan tudnád jobbá tenni a házasságodat. Hogy kíváncsi vagy arra, hogyan hozhatnál létre mélyebb, élethosszig tartó kötődést. Ez a te vágyad, úgyhogy a te feladatod tenni valamit ennek érdekében.

Másrészt a saját viselkedésedért, a saját döntéseidért, a saját hozzáállásodért, a saját hangulatodért és a többiért te vagy a felelős. Ha rendelkezel egy kis tartással, nem állíthatod, hogy a saját ordítozásodért – bármilyen formában nyilvánul is meg – a párod lenne felelős. „Ha a házastársam elkezdene [értékelni engem, több házimunkát végezni, kevesebbet költeni, stb.], akkor nem kellene [kiabálnom, kiborulnom, bezárkóznom, szexmegvonással büntetnem, ilyen sok időt töltenem a munkahelyemen, stb.]”. Az összes ilyen „ha – akkor” gondolat eleve gyenge és legyengítő, mert kiveszi a kezünkből a távirányítót, és átadja valaki másnak. Utána meg arra panaszkodunk, hogy a másik provokál minket! Mindnyájan megtettük már ezt számtalan helyzetben életünk során, főleg a házasságunkban.

De nem muszáj megtennünk. Már nem.

Amikor elkezdünk tudatosan önmagunkra koncentrálni, amikor meglátjuk és megérezzük, milyen önpusztítóak az érzelmi reakciók, mindent más fényben kezdünk látni. Felismerjük, hogy mindkettőnknek nagy szerepe van azoknak a kimeneteleknek a létrejöttében, amiket el akartunk volna kerülni. Továbbá felismerjük, hogy ha egyik partner sem próbálja tiszta fejjel megállítani ezt a destruktív ciklust, akkor általában nem látszik a vége. Az örök háborút vívó törzsekhez és országokhoz hasonlóan a párok is a végtelenségig tudnak ordítozni.

Szóval ezekkel az igazságokkal nehéz szembenézni. De ettől még nem lesznek kevésbé érvényesek. Amikor a valódi kapcsolódásra irányuló legbelsőbb vágyaidra koncentrálsz, ezek az igazságok jó hírré válnak. Tudod, jó hír, hogy te a saját életed hatalommal rendelkező, kreatív alakítója lehetsz, még akkor is, ha most megtudtad, hogy a zsigeri reakcióid erősen negatív mintázatokat hoztak létre. Ez azért jó hír, mert azt jelenti, hogy ezeknek a mintázatoknak véget is tudsz vetni, hogy újakat, pozitívabbakat hozz létre. Továbbá az is jó, ha többet megtudsz az ordítozás erejéről, mert ez azt jelenti, hogy elég, ha nyugodt maradsz.

Ez talán azt jelenti számodra, hogy szembe kell nézned a saját, önbizalomhiányból fakadó féltékenységeddel, át kell beszélned a gyanúidat egy semleges harmadik féllel, és higgadtan kell képviselned a férjeddel szemben az új kolléganőjével kapcsolatos aggodalmaidat… anélkül, hogy védekezésbe kényszerítenéd.

Vagy azt jelenti, hogy félre kell tenned az afelett érzett neheztelésedet, hogy a feleséged nem fejezi ki az irántad érzett szeretetét, és ehelyett össze kell állítanod egy listát mindarról, amit te értékelsz benne, hogy utána elküldd neki… anélkül, hogy viszonzást várnál érte.

Vagy csak annyit jelent, hogy a következő felfokozott pillanatban oda kell lépned a másikhoz, és egyszerűen csak annyit kell mondanod: „most legyünk óvatosak”.

Ebben az a szép, hogy bármit is kezdesz ezzel az új információval és felelősséggel, akárhogyan is fogsz hozzá, a következő lépéseid nagy hatással lesznek a kapcsolatodra, mivel amit teszel, az nyugalomból és tiszta gondolatokból fog fakadni. Gondolj arra, mit szeretnél legjobban, és arra, hogyan tudnád a leghatékonyabban képviselni és elérni ezt a vágyadat. Ez önmagában is sokat segít abban, hogy elejét vedd a reaktív ordibálásnak, továbbá mind te, mind a párod átélhessétek azt, amire mindannyian vágyunk.

A kapcsolódást.

1  Hal Edward Runkel: Ordításmentes gyereknevelés, Jaffa Kiadó, Budapest, 2023, fordította Kőszeghy Anna.

2  David Schnarch: Passionate Marriage (Szenvedélyes házasság), W. W. Norton & Company, New York, 2009.

3  Ha részletesebben is érdekel az érzelmi reakciók öt leggyakoribb formája, az az öt mód, ahogyan „ordítozni” szoktunk a házastársi kapcsolatunkban, lapozz a könyv végén található függelékhez. De mindenképpen tegyél könyvjelzőt ehhez az oldalhoz, és majd innen folytasd az olvasást.

4  Robert Bolton: A kommunikáció művészete, Cascade Kiadó, Budapest, 1987, fordította Bárkányi István.

5  Elizabeth Gilbert: Hűség, Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2021, fordította Szűr-Szabó Katalin.

6  Mielőtt belekezdenénk, egy figyelmeztetés: néhány ember talán kiábrándítónak tartja majd, hogy ennek a történetnek a szereplői hivatalosan még nem házasok. Igen, lélekben, sőt még spirituálisan is elköteleződtek egymás mellett, de esküvőt nem tartottak. Mindketten borzalmas váláson mentek keresztül korábban, ezért borzadnak a hivatalos, államilag szentesített házasság gondolatától. De pontosan az efelé vezető útjuk Gilbert könyvének lényege. Én abban reménykedem, hogy a kapcsolatukról alkotott véleményed és érzelmeid nem fogják háttérbe szorítani a dilemmájukkal vagy a bátor döntéseikkel kapcsolatos elismerésedet, és hogy így is hasznosnak találod majd a személyes és párkapcsolati fejlődésükről szóló történetet.