Győrffy Ákos

A névtelen világ

Versek 1996–2026
– részlet –

© Győrffy Ákos, 2026

1.
A Csóványos északi oldala
(1996–2000)

Corpus alien

Rám hajolt, ahogy az ég,

és elfedte előlem az eget.

Kitárt egy másikat:

langyos, szagos űrt.

Tizenkét nap

A kopott nyugágyon aludt. Mellén nyitott könyv,

ide-oda pörgette a lapjait a szél.

Tizenkét nap volt hátra az életéből.

2.
Akutagava noteszéből
(2000–2004)

Ahogy átdübörög

Pacalpörkölt maradékai a konyhaasztalon.

A kövér test a díványon nagyokat nyögve

a másik oldalára fordul. Megy a tévé,

reggel óta megy. A vonuló vadludak

hangja beszivárog a lehúzott redőny

résein. Aztán a vonat, ahogy átdübörög

a hídon, a megmérgezett folyó fölött.

Két hang

M. temetésén, mikor a fehér koporsót négy zselézett

hajú, láthatóan alkoholista férfi épp kezdte volna

leengedni a gödörbe, az anyja egyszer csak üvölteni

kezdett, bár inkább mormogás volt kezdetben,

halk, ismeretlen nyelvű kántálás, ami aztán egyre

erősödött, majd végre elérte csúcspontját, amikor

a koporsó kikerült látóteréből, félig már a gödörbe

engedték, akkor kiszakította magát egyetlen

megmaradt fia és rég mással élő férje karjai

közül, ekkor már valóban üvöltött, egyfajta

önkívületben, az arca talán az orgazmus pillanatában

feloldódott arcra hasonlított a leginkább,

a lelkész elfordította a fejét, a kápolna borostyánnal

befuttatott falát nézte meredten, amikor az egyik

közeli utcából megszólalt a fagyasztott zöldségekkel

és jégkrémekkel házaló kisteherautó jól ismert

dallamkürtje, s ez a két hang, M. anyjának

üvöltése és a kisteherautó dallamkürtje valami

elmondhatatlan módon egyesült az erős szélben,

kavargott a fejünk fölött, láttam, más se nagyon

tud mit kezdeni ezzel, egy kisfiú csak,

halványzöld gyereköltönyben, csokornyakkendővel,

ahogy rángatta az apja kezét, hogy apu, siessünk,

puncsot csak, érted, csak puncsot vegyél,

nehogy epret, mert az szar, érted, puncsosat.

3.
Nem mozdul
(2004–2007)

A halott öböl

„Élni. Csak beszélek róla, és azt sem tudom, mit jelent.”

(S. B.)

10.

Szedtük fel a fűből a diót. A kosarat sosem

tettem jó helyre, mindig túl messze volt tőlem,

a maréknyi dió odavitelével elvesztegettem az

időt. Bár nem tudom, mi mással tölthettem

volna el. A fáskamra melletti tócsában verebek

fürödtek. Két napja alig ettem, de nem éreztem

éhséget, csak valami bágyadt könnyűséget, és hogy

a feltámadó szél másképp érinti az arcomat.

Néha felnéztem a diófa ágai közé, a rohanó felhőkre.

Nem tudtam, mi történik, hogy mi ez velem, csak

a közelében voltam, a közelségét tudtam valaminek,

és azt, hogy még közelebb lenni hasonló lenne a

halálhoz. A felhőkről kis cafatok szakadtak le,

sosem tudtam kivárni, míg szétfoszlanak és eltűnnek,

csak amikor újra felnéztem, már nem voltak ott.

9.

A kandallóból dőlt a füst. A magnóból a Don

Giovanni szólt. A friss nyárfahasábok

csak sziszegtek, bugyborékoltak, nem kaptak

lángra. Álmodban nyöszörögtél. A tó fölött

fecskék cikáztak. Életemben nem láttam

ennyi fecskét. Időnként egy felhőrésből

előbukkant a nap, a tó tükre sávokban

ragyogni kezdett. Ragyogtak a sávokban

a fecskék, mint a padlásablakok

fénypászmáiban a porszemek.

8.

A fecskéktől vártam, a tó fölött gyülekező fecskék

százaitól, tőlük vártam, hogy mondják meg, mondják

meg nekem, és meg is mondták, elmondták az egészet,

de hiába mondták, rettegtem a szavaiktól.

7.

Nem volt senki a parton. Alig mertem levetkőzni

előtted, meztelenül indultam a tó felé. Egy jegenyének

dőlve ültél, éreztem, hogy nézel. Nagyon hideg víz.

Mintha abba az életbe készülnék most alámerülni,

amibe mindig is vágytam, szemben ezzel a

beláthatatlan és fenséges térrel, tekinteteddel

a hátamon. Mert lehet egy látvány ima, mondtad

később, éjszaka, a tűz árnyainak mozgását figyelve

a testeden, sőt lehet, hogy az az igazi ima.

6.

Beszélni róla, ahelyett, hogy, de mi helyett,

minden csak valami helyett, minden gondolat

és szó és mozdulat valami helyett, egy gondolat

és szó és mozdulat helyett, a megkerülés és az

elhallgatás tökéletessé finomított módszerei.

5.

Nem tudom, hogy az alig egy üveg bor tette-e.

A temetőben, sírok között sétáltunk. Az öreg

présházak akácmézszínű homlokzatai. Mintha

minden sűrűbben, természetellenes tempóban

történt volna. Mint egy lázrohamban az egymásra

csúszó képek. Egy kétszáz éves kőkeresztnek

dőlve álltunk. Felborítottam a tövében egy

vázának használt műanyag flakont. Figyeltem,

ahogy végtelen lassúsággal ömleni kezdenek

belőle az oszlásnak indult darazsak.

4.

Aki sokat tud, és nem él aszerint, elveszett,

olvastam a teraszon egy könyvben. Az asztal

közepén, mázas cseréptányéron sajtszeletek.

Kihoztad a teát egy régi üvegkancsóban,

letetted a tányér mellé. Néztem a kancsót.

Az aranykor dülöngélt és lebegett mögötte.

3.

Van az esővíz a hamutartóban, van a diófa is

rigófészkeivel, van a dűlőút melletti

elszáradt levendulatáblák illata, csak én nem

vagyok sehol, annyira lennék ott az

a bodzabokor, mondtad.

2.

Semmire nem emlékszem abból, amit

mondtam. Egy benzinkút mellett álltunk,

lehúztam az ablakot, bevert az eső, csorgott

a víz az arcomon. Valami önkívületszerű

állapot lehetett, a szívem úgy vert,

mintha kilométereket futottam volna.

Órák telhettek el, nem tudtam abbahagyni.

Néztél magad elé, szorítottad a kormányt,

néha kifújtad az orrod, vagy a sírástól

elkenődött szemfestéket próbáltad

letörölni valahogy. Nem én voltam,

aki beszél. Mintha magnóról ment

volna a szöveg, aminek egyszerre voltam

hallgatója és előadója. Iszonyúan éhes vagyok,

mondtad szipogva. Csak ennyit, hirtelen.

Jó, mondtam, menjünk haza akkor,

és útközben nem beszélt

egyikünk se már.

1.

A mólónál, ahol gyerekkorom óta nem jártam,

lefényképeztél. Az öböl félig kiszáradt, oldalukra

dőlt ladikok rohadtak az iszapban. Itt tanultam

meg úszni. Halakat üldöztem a hínárerdőkben.

A napsütötte deszkák szagát abban a hideg

októberi esőben is éreztem. A szél az arcomba

fújta a hajad. Az öböl a tükörképünk volt,

mi voltunk az öböl. Álltunk a rothadásszagban,

és nem volt tovább.

Quarnero

1.

Nem láttam igazán jól, gyenge a távcsövem, szabad szemmel

pedig egyáltalán nem volt kivehető az a rom a hegyoldalban.

Az se, hogy vár vagy templom volt-e, esetleg egy villa. Csak

egy tenger felé néző fal gótikusnak tűnő ablakkerettel, és

mögötte vagy benne, a hajdani udvarban egy magányos ciprus.

Emlékeztetett valamire, mintha ismertem volna valahonnan azt

a helyet ott fent. Elhatároztam, hogy felmegyek majd valamelyik

reggel. De persze nem mentem fel. Csak néztem a rossz távcsővel,

és emlékeztem. Mint egy álom után, amikor már elfelejtettem,

hogy mit álmodtam, de egész nap ennek az elfelejtett álomnak

az emléke foglalkoztat. Tudom, és nem tudom mégsem.

2.

Birkakoponya egy útszéli bokor ágára akasztva. Olajfaligetek.

A nap, ahogy közeledik a túlparti hegylánc gerincéhez. Mintha

most érne véget, mintha most kezdődne el. A koponya varratain

húzom végig az ujjam. Belenyúlok a száraz, pókhálós szemgödrökbe.

Felemelem a koponyát, magasra tartom, nem tudom, miért, hogy

mit akarok ezzel. Valamit jelentett ez a mozdulat valamikor. Egy

nagyon régi mozdulat. Nem én csinálom. Hirtelen ér véget,

zavarba jövök, mintha valami szemérmetlen vagy tiltott dolgot

műveltem volna. Egy birka figyel a kőkerítés mögül. Visszaakasztom

a koponyát a bokorra. Figyel, nem mozdul, mintha most kezdődne el.

3.

A tengerésztemetőben kölykök cigiznek a sírokon. Kutyájuk

vicsorogva tart szemmel. Arcképek a nevek

mellett. Az arcokat nézem. Az arcokért jöttem. Arcokért és

nevekért. Fregattkapitányok, sorhajóhadnagyok, hajószakácsok,

első gépészek, matrózok. Néhány magyar név, rossz helyesírással.

Varga Janosz például, akinek a sírját legalább ötven éve nem

látogatta senki. És egy fiatal osztrák tiszt, aki a „Hudson jeges

hullámaiba veszett” 1878-ban, egy expedíción. A testek legtöbbje

nincs a temetőben. A testek a Hudsonban, az Adriában, a Földközi –

tengerben, az Atlanti-óceánban vannak. Vannak vagy voltak. Isten

fogadta magába, olvasom az egyik német nyelvű sírfeliraton. Isten

tehát a tenger, ami végül is nem meglepő gondolat egy osztrák

tengerészfeleségtől.

4.

Egy óriási halfarok kiszögezve a kocsma falára. Legalább másfél

méter hosszú, keményre száradt a napon. Ennyi maradt a hírnökből,

gondolom. De miféle hírnök, és miért pont hírnök, honnan jutott

eszembe egy halfarokról éppen ez a szó.

5.

A város, a tenger. Drótketrecbe zárt kutya,

a hátán friss sebek. Harangoznak, halrajok imája

a nyílt vízen.

4.
Havazás Amiens-ben
(2007–2010)

Védőbeszéd

Van még két vagy három életem ezen-

kívül, amiből most beszélek ki. A két

vagy három másik életem helyszínei

és viszonyai sokkal egyszerűbbek és

letisztultabbak, mint ezé a – jobb híján

nevezzük így – saját életemé. Ha akarom,

azokban élek egy ideig, és azokban élni

elementárisabb, mint ebben. Akkor

másféle ég alatt vagyok. Azokban az

életekben a hangom is más, a mozdulataim

is, a gondolkodásom, másképp gesztikulálok.

Hogy ezt az életemet kénytelen vagyok

valóságnak tekinteni, míg azokat fantáziáknak,

csak a saját gyengeségem jele.

Tiszta szerkezet

Érkezéskor először a kéményfüst,

és a kéményfüstben az erdők illata,

ahogy a lassan mozgó köd lenyomja

a házak közé. Hét galamb repül fel

egy vörösfenyőről. Tiszta szerkezet,

ami késő ősszel egy vörösfenyő

koronája, tiszta szerkezetté lesz az

agy néhány mély lélegzetvételtől,

és ahogy a templomtoronyra nézek.

Felveszem a belátható tér görbületeinek

alakját, minden apró rést és üreget

kitöltök, ne maradjon olyan hely, amely

nem azonos velem. Ne látszódjak ki.

Néhány mozdulat még, és véglegesen

elhelyezkedem.

5.
A távolodásban
(2010–2021)

Szilézia, bordó-arany függönyök

Éjszakai vonatút. Nem tudom eldönteni,

ébren vagyok-e egyáltalán. Ha kinézek az ablakon,

csak távoli, imbolygó fényeket látok. Vagy mintha

arra ébrednék, hogy állunk valahol,

egy ismeretlen állomáson.

Ott vagyok egy ismeretlen városban, miközben

mégsem vagyok ott. Nem vagyok sehol.

Az utazás a semmibe lök ki.

Lassan világosodik. Vonaton soha nem tudtam aludni.

Ahogy repülőn sem. Talán mert sosem mertem rábízni magam

igazán semmiféle gépre.

Erdők suhannak el, nyírrel elegyes fenyvesek.

A fák közül néha apró tavak bukkannak elő.

A vidék domborzata alig észrevehető,

inkább tökéletlen síkság,

mint alacsony dombság.

Finoman hullámzik csak, ahogy messzebbre nézek.

Aztán a síkság kinyílik, elszórtan tanyák látszanak,

dűlőutak, sövények, ködfoltok a mélyebb részeken.

Néhány ilyen távoli tanyaházat sokáig nézek,

amíg ki nem úsznak lassan a vonatablak teréből.

Megpróbálom elképzelni, milyen lehet ott élni,

egy tanyaházban, valahol Sziléziában.

Kedvelt szórakozásom ez, bár a szórakozás

talán nem a legpontosabb szó erre.

Márai Sándor 1944-es Naplójában olvasom,

valahol Katowice után: „A vonat megtorpan

egy normandiai falu előtt. Felébredek,

felugrom a harmadosztályú padról,

ahol kimerülten aludtam, az ablakhoz lépek.

Az őszi alkonyat bordó-arany függönyei között

dús kertet látok, almafákat,

ájulásig és roskadásig megrakva vörös,

érett gyümölccsel… Szemem megtelik könnyekkel.

A pillanat ez, mikor csalhatatlanul érzem:

itt kell maradni, leszállni, sebtiben összekapkodni

poggyászaim, itt maradni, Dieppe és Párizs

között valahol, Normandiában.”

Néha úgy tűnik, hogy ha egy erősebb szélroham

bevágna a résnyire lehúzott ablakon,

azonnal szétfoszlana az eddigi életem.

Nyomtalanul eltűnnék, mint a kémények

füstje a reggeli égen.

Az utolsó napok

Az anya árnyéka ráterül a völgyre.

Pedig éjszaka van, de a sűrűbb sötétség

kontúrjai tisztán kivehetők. Akivel most

beszélek, sosem fog megszületni, mégis

mindenki az életéről álmodik.

Kövek, moha, csillagok. A sűrűbb sötétség

mézének fanyar illata. Tüzet rakok csontokból

és műanyag palackokból, mélyen belélegzem

a füstöt, hogy egyszer majd énekelni tudjak.

Hogy megtudjam, milyen az, amikor odaátról

zenél valaki a hangszálaimon.

Hiába sírsz utánam, ebből az árnyékból

már sosem lépek ki.

Üzenek majd olykor egy harkállyal.

Csak a röptét figyeld, és ha semmit

nem tudsz kiolvasni a látványból,

tudni fogod, hogy közelednek

az utolsó napok.

6.
A névtelen világ
(2021–2026)

Lobgát

Hajnalban felébredtem, még sötét volt.

Tegnap kihúzták az egyik fogam,

be volt gyulladva, és hiába nyomtak tele

injekciókkal, nem hatott. Lobgát

alakult ki, a gyulladt területen nem

tudott áthatolni az érzéstelenítő, ahogy

egy orvos ismerősöm magyarázta.

A fájdalom, amire nem lehet felkészülni.

A testem valóságosságára

figyelmeztetett a fiatal orvos,

ahogy a fogójával recsegtette

a törött foggyökeret.

Az enyheségben elolvadt a hegyekben

leesett hó, megáradt a patak,

gyönyörűen zúgott a reggeli csendben.

Befűtöttem, ropogott a tűz a kályhában,

a rigók is rákezdtek, harkályok doboltak

a fatörzseken.

A patakzúgás, a tűzropogás, a madárének,

ezek voltak a reggeli hangok, a család aludt.

A teremtés utáni első zajok. Ahogy a fájdalom

is a legelső érzések egyike lehet.

Lüktető ínnyel hallgatom

az ősrégi zajokat, minden a legmélyebbről

ismerős, mégis mintha először hallanám,

és mintha először fájna.

Az idő a kora reggeleken a legsebezhetőbb.

Séta egy zeneszerzővel

Egy olyan hanglemez egyetlen barázdájában

élünk, amire soha senki nem helyezte rá a tűt.

A völgyteknő peremén egy hatalmas tölgy áll,

a közepén pedig egy félig földbe ásott,

négyszögletesre csiszolt fenyőrönk,

oldalain egy-egy ismeretlen

szimbólummal.

Kihúzom a rönköt a földből,

és csak később jut eszembe, hogy talán

másképp dugtam vissza, és a szimbólumok

már nem abba az irányba néznek, mint

addig. Mi van, ha emiatt mostantól minden

másként lesz.

Erdei pajzsika levelének árnyéka a patak

egyik gömbölyű kövén. Mintha egy atomrobbanás

után égett volna rá. A házunkban ötven évvel

ezelőtt rendszeresen miséztek, az hagyott-e

valamilyen nyomot benne. A löszfalba vájt

borzvárat majd jövő nyáron nézzük meg.

Tartalom

1. A Csóványos északi oldala (1996–2000)

Corpus alien

Méz

Ami él

Kék, mélyülő

A hold farvize

Az Est

Egy változat

Hajta

Csipkelekvár

Vízesés

A kép

Adriatica

Mi lesz

Waynesfield

Egy tavalyi naptár

Azért nem beszélek

Benne hegedű

Szülői ház

Tarpataki kemping

Totem

A dömösi állomás

Ábrahámhegy, 1986

Egy régenvolt mozdulat Tiszafüreden

Átkelés

Ív

Azelőtti csönd

Táj

Mögötte tenger

Arc

Fagyos-kút

A Tolmács-hegyi fordítónál

A folyóhoz beszélsz

Dubrovnik

A távolodó üstökös

Belül semmi

Tizenkét nap

2. Akutagava noteszéből (2000–2004)

Ahogy átdübörög

Áttetsző felhők, Kurt Cobain

Látótávolság

A tudás

Az igazi neve

Meztelencsigák

Egyetlen élet

Forrásmunkák

Az igazság

Jövő tavasszal

A helyét

Háromezer éve

Áthevült

Most

Vér

Énekelt

Benne

Forog körbe

Regensburger Dom

A Vlegyászán

Izola

Surfacing

Oostende

Apollón

Carl Gustav Jung, ahogy ás

Van egy ív

Szent

Juan Dolores

Néhány rózsaszín folt

A Gangesz ősszel

Igen

A Würzburg hullámai

Orrdísz

De hol

Szép

Bótai Ede

Megborult

Hideghegy

Teknős alakja volt

Két hang

3. Nem mozdul (2004–2007)

A halott öböl

Mélyebb, távoli

Az övéhez

Mi lenne az

Ugyanannyira

Isteni

Nincs, ami

A halstatti kultúra

Feladtuk

Azt látni

Matt

Négy mondat a hegyről és a tóról

A völgy emlékei

Jéghideg rózsagyökér

Szótlanul néz

Samuel Beckett Magyarkúton

Nem mozdul

Quarnero

4. Havazás Amiens-ben (2007–2010)

Védőbeszéd

Egy kagyló

Radkersburgi elégia

Szívek

Ne tudjam

Ami addig nem

Ruysbroek-töredékek

Hajnal a középhegységben

A vízválasztón

Reggeli gyakorlatok

Havazás Amiens-ben

Középkor

Tiszta szerkezet

5. A távolodásban (2010–2021)

Szilézia, bordó-arany függönyök

Bombáznak

Snorlax

La montagna incantata

The Edge of Heaven

Boroskancsókkal megrakott asztalok

Vízrajz

Waldinneres

Rahan

Drón

Végre meghalni

A goldmundi út

A hála

A vakablakban

A távolodásban

November

Lele

Egy elveszett elégiából

A sötétség

Az utolsó napok

6. A névtelen világ (2021–2026)

Lobgát

Körbeér

A nikodémusi órán

Repesz

Adria, Adria, Adria

A bodza fehér tányérjai

A forrás

Archaikus torzó

A leprás király

Achilleion

A színdarabból csak a patkány szóra

Csehov szívében

A halottak

Látogatás egy festőnél

Siyotanka

Séta egy zeneszerzővel

Győrffy Ákos korábbi verseskötetei

A Csóványos északi oldala, Accordia, 2000

Akutagava noteszéből, József Attila Kör – Ulpius-ház, 2004

Nem mozdul, Magvető, 2007

Havazás Amiens-ben, Magvető, 2010

A távolodásban, Magvető, 2021

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Hradeczky Moni
Borítófotó Győrffy Ákos
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4695 1

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft., 2026

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL