A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Arthur C. Clarke: Rendezvous with Rama

Gollancz, an imprint of The Orion Publishing Group Ltd, London, 2006

Fordította: F. Nagy Piroska

Szerkesztette: Roboz Gábor

Utószó: Kuczka Péter

RENDEZVOUS WITH RAMA © Rocket Publishing

Company Ltd., 1973

All rights reserved.

Aki többet szeretne tudni arról, jelenleg hogyan gondozzák

Sir Arthur örökségét, az látogasson el a http://www.clarkefoundation.org címen található oldalra.

Hungarian translation © F. Nagy Piroska, 1981, 2025

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2025

Hungarian afterword © Kuczka Péter jogutódjai, 1981, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Borítófestmény: Kovács Péter

Borítóterv: Szabó Vince

Korrektor: Dobos Attila

ISBN 978-963-566-845-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Srí Lankának,
ahol felmásztam
az istenek lépcsőjén

ELSŐ FEJEZET

Űrvédelem

Előbb vagy utóbb mindenképpen bekövetkezett volna. 1908. június 30-án mindössze három órán és négyezer kilométeren múlott Moszkva pusztulása – a világegyetem méreteihez képest elenyészően kicsiny számok. 1947. február 12-én egy másik szovjet város, Vlagyivosztok jutott csaknem a megsemmisülés sorsára, amikor a század második meteorja a várostól alig négyszáz kilométer távolságra csapódott be: az ezt követő rombolás vetekedett az akkoriban feltalált urániumbomba pusztító hatásával.

Akkoriban az ember még nem tudta megvédeni magát azoktól a szeszélyes kozmikus bombázásoktól, melyek hajdan a hold felszínét is összeszabdalták. Az 1908-as és 1947-es meteorok lakatlan területre csapódtak be, a huszonegyedik század végére azonban nem maradt hely a Földön, mely veszélytelen céltáblául szolgálhatott volna az égi gyakorlatozás számára. Az ember pólustól pólusig benépesítette a Földet. Így tehát elkerülhetetlen volt…

Egy szép nyári napon, 2077. szeptember 11-én, greenwichi idő szerint 9 óra 46 perckor Európa lakói vakító tűzgömböt pillantottak meg a keleti égbolton. A gömb néhány másodperc alatt elhomályosította a ragyogó napot, és néma égi útját csakhamar kavargó por és füstcsík jelezte.

Valahol Ausztria felett erőteljes rázkódások közepette darabokra esett, minek következtében több mint egymillió ember örökre megsüketült. Ők bizonyultak a szerencsésebbeknek.

Az ezertonnás szikla- és fémtömeg másodpercenként ötven kilométeres sebességgel csapódott be Észak-Olaszország sík vidékére, századok munkáját semmisítve meg néhány lángoló másodperc alatt. A világűr kalapácsütése nyomán a Földközi-tenger zúgva vágtatott a szárazföld felé: Padova és Verona örökre eltűnt a föld színéről, és Velence dicsőségének utolsó maradványait is elnyelte a tenger.

Hatszázezer ember halt meg, és az anyagi kár meghaladta a trillió dollárt. Az a veszteség azonban felmérhetetlen és pótolhatatlan volt, amely az emberiséget a művészet, a történelem és a tudomány terén sújtotta. Mintha egy különösen súlyos háborút vívtak és vesztettek volna el egyetlen reggelen, és vajmi kevesen gyönyörködhettek abban a látványban, amely még hónapokon át tartott: a leszálló porfelhő minden hajnalban és minden alkonyatkor szemkápráztató színjátékot nyújtott.

A kezdeti megrázkódtatás után az emberiség olyan határozott és egységes módon viselkedett, amire soha azelőtt nem volt példa. Mindenki tudta, hogy hasonló katasztrófa nem következik be talán ezer évig – de megismétlődhet akár holnap is. És legközelebb lehet még súlyosabb is.

Tehát – még egyszer nem történhet meg.

Száz évvel korábban egy sokkal szegényebb világ sokkal szerényebb eszközök birtokában arra pazarolta javait, hogy valamiképpen megsemmisítse azokat a pusztító fegyvereket, amelyeket öngyilkos módon saját maga ellen tervezett. A kísérlet ugyan kudarccal zárult, a módszereket jól megtanulták, és nem felejtették el. A tapasztalatokat most sokkal nemesebb célokra, lényegesen nagyobb léptékű ügyben használhatták fel. Katasztrófát előidéző meteor soha többé nem üthet rést a Föld védelmi rendszerén.

Ezzel kezdetét vette az űrvédelmi program. Ötven évvel később pedig – valami miatt, amit a rendszer egyetlen tervezője sem láthatott előre – beigazolódott, hogy szükség van rá.

MÁSODIK FEJEZET

A betolakodó

2130-ra a Marson felállított radarok naponta legalább egy tucat aszteroidát fedeztek fel. Az Űrvédelem számítógépei automatikusan kiszámították pályájukat, majd az adatokat óriási memóriájukban tárolták: bármely csillagász pár hónapos időközönként betekinthetett a felgyülemlett információkba.

Az első ezer aszteroida – az aprócska világok legnagyobbikának, a Ceresnek a tizenkilencedik század legelső napján bekövetkezett felfedezésétől számítva – azonosítása több mint százhúsz évig tartott. Százával bukkantak fel, tűntek el, majd kerültek elő újra, olyan hihetetlenül nagy mennyiségben, hogy az egyik elkeseredett csillagász „az égbolt élősdijeinek” nevezte el őket. De még ő is meghökkent volna, ha megtudja, az Űrvédelem jelenleg félmilliót követ nyomon. Csak az öt legnagyobb – a Ceres, a Panasz, a Júnó, az Eunomia és a Vesta – átmérőjének hosszúsága haladta meg a kétszáz kilométert, többségük mindössze nagy méretű kő volt, mely belefért volna egy-egy kisebb parkba. Általában Marson túli pályán haladtak. Az Űrvédelem csak azzal a néhánnyal foglalkozott, amelyek pályája esetleg veszélyt jelenthetett a Föld számára. A Naprendszer eljövendő történetében ezek közül egyetlenegy sem haladhat el a Föld mellett egymillió kilométeres körzeten belül.

Az objektum, melyet már akkor felfedeztek, amikor a Jupiter pályáján kívül haladt, a felfedezési év és sorrend alapján a 31/439-es katalógusszámot kapta. Helyzete semmi különöset nem árult el, nem az egyetlen aszteroida volt, amely Szaturnuszon túli pályára tért, még mielőtt egyszer távoli gazdája, a nap felé fordult volna. Valamennyi közül a legtávolabbi, a Thule II. például annyira megközelítette az Uránuszt, hogy akár a bolygó elveszett holdja is lehetett volna.

De az már példa nélküli volt, hogy ekkora távolságból észleljék radarral: a 31/439-es kisbolygó nyilvánvalóan rendkívüli méretű volt. A visszhang erőssége alapján a számítógépek legalább negyven kilométeres átmérőjűnek vélték – száz éve nem fordult elő ilyen óriás. Szinte hihetetlen, hogy ennyi ideig nem vették észre.

Amikor kiszámították a pályáját, a rejtély megoldódott, hogy egy még nagyobbnak adjon helyet. A 31/439-es nem haladt aszteroidapályán, mint a társai, melyek néhány évenként óraműpontossággal bukkantak fel szabályos, ellipszist leíró útjukon. A csillagok között elhúzó magányos vándor volt, amely első és egyben utolsó látogatását tette a Naprendszerben – ugyanis olyan óriási sebességgel haladt, hogy a nap gravitációs tere nem volt képes befogni. Egyre nagyobb gyorsulással fog elvillanni befelé, átvágva a Jupiter, a Mars, a Föld, a Vénusz és a Merkúr pályáját, hogy a napot megkerülve ismét eltűnjön az ismeretlenben.

Ekkor kezdtek villogni a számítógépek monitorjai, mintha azt mondanák: „Nézzetek oda! Valami érdekeset találtunk!” Az emberek pedig ekkor figyeltek fel a 31/439-esre. Az Űrvédelem központjában izgalom támadt, és a csillagközi kalandor abban a megtiszteltetésben részesült, hogy egyszerű sorszáma helyett nevet kapott. A csillagászok már réges-régen kimerítették a görög, majd a római mitológiát, és most a hindu panteont élték fel: így a 31/439-es a Ráma nevet kapta.

A média napokig tartó ribilliót csapott a látogató körül, noha a rendelkezésére álló információ elég szegényes volt. A Rámának mindössze két tulajdonságát ismerték: szokatlan pályáját és megközelítő méretét. De ez is csak a radar által mért visszhang alapján kikövetkeztetett találgatás volt. A teleszkóp a Rámát még mindig csak halvány, tizenötödik nagyságrendű csillagnak mutatta, amely nem érte el azt a méretet, hogy kivetíthető legyen. De egyre mélyebbre hatolva a Naprendszerbe, hónapról hónapra egyre ragyogóbb és nagyobb lesz, és a keringő obszervatóriumok mind több adatot kapnak majd alakjáról és nagyságáról, mielőtt örökre eltűnik a látóterükből. Mindenre bőven lesz idejük, sőt, az elkövetkező pár évben talán lesz űrhajó, amelyik szokásos tevékenysége közben olyan közel kerül majd hozzá, hogy használható fényképekkel is tud szolgálni. Igazi találkozót ugyanakkor vélhetően nem tervezhetnek: túl sok energiát venne igénybe, hogy közvetlen fizikai kapcsolatot létesítsenek egy olyan objektummal, amely óránként több mint százezer kilométeres sebességgel szeli át a bolygók pályáját.

Így hát a világ hamarosan megfeledkezett a Rámáról. Nem úgy a csillagászok, akiknek izgatottsága hónapról hónapra nőtt, amint az új aszteroida mind több rejtélyt kínált számukra.

Először a Ráma fénygörbéje okozott fejtörést. Ugyanis nem volt neki.

Kivétel nélkül valamennyi aszteroida lassan változtatta fényerejét: néhány órás időközönként hol erősebb, hol gyengébb fényt sugárzott. Már több mint kétszáz éve ismerték ennek okát: a jelenséget a testek forgása és szabálytalan alakja magyarázza. Miközben tengelyük körül forogva haladnak pályájukon, a nap felé fordított felszínük állandóan változik, és ennek megfelelően alakul a fényerejük is.

A Ráma nem mutatott ilyen változást. Vagy nem forgott, vagy tökéletesen szimmetrikus volt. Mindkét magyarázat egyaránt valószínűtlennek tűnt.

Az ügy hónapokig ennyiben maradt, mert a szokásos feladatukat végző, azaz a világegyetem mélységeit fürkésző teleszkópok egyikét sem tudták átirányítani. A csillagászat drága mulatság, egy nagy műszer működtetése percenként akár ezer dollárba is kerülhet. Dr. William Stenton sohasem kaphatta volna meg egy teljes negyedórára a kétszáz méteres Farside reflektort, ha egy fontosabb program nem áll le egy időre egy ötvencentes kondenzátor hibája miatt. Ezúttal jól jött a másik csillagász balszerencséje.

Bill Stenton egészen másnapig – amikor végre sikerült számítási kapacitást szereznie az adatok kiértékelésére – nem is sejtette, mit csípett el. Amikor az eredmény végül kivetítve megjelent a képernyőn, jó néhány percébe telt, mire felfogta a jelentését.

A Rámáról visszaverődő napfény valójában nem volt abszolút egyenletes erősségű. Igenis volt némi változás, alig kimutatható, de azért felismerhető és nagyon szabályos. Mint minden más aszteroida, a Ráma is forgott. De míg a többiek egy „napja” általában néhány óráig, a Rámáé mindössze négy percig tartott.

Dr. Stenton gyors számításokat végzett, és amikor megkapta az eredményt, alig hitt a szemének. Ez a parányi világ az egyenlítője mentén több mint ezer kilométeres óránkénti sebességgel forog, így a pólusokat kivéve meglehetősen egészségtelen lenne a felszínén bárhol megkísérelni a leszállást. Az egyenlítőjén fellépő centrifugális erő csaknem egygravitációnyi gyorsulással söpörne le bármely, nem hozzá tapadó objektumot. A Ráma olyan, forgó kődarab, amely nem képes kozmikus mohát vonzani; meglepő, hogy egy ilyen test egyben tudott maradni, és nem hullott szét már régen millió darabra.

Egy objektum, amelynek az átmérője negyven kilométer, és amely mindössze négy perc alatt fordul meg önmaga körül – hogyan illik ez bele a bolygók csillagászati rendjébe? Dr. Stenton, élénk képzelőerővel megáldott ember lévén, hajlamos volt elhamarkodott következtetéseket levonni. Most olyasmire jutott, ami néhány különösen kellemetlen percet okozott neki.

A szóban forgó tulajdonságok az égi állatkertnek csupán egyetlen fajtájára illettek: a kihunyt csillagokra. A Ráma egy halott nap lehet – őrülten forgó neutrongömb, melynek minden köbcentije több millió tonna tömeget hordoz.

Dr. Stenton rémült agyába ekkor bevillant H. G. Wells klasszikus novellája, A csillag. Nagyon fiatalon olvasta, részben ez a történet keltette fel az érdeklődését a csillagászat iránt. Az elbeszélés több mint kétszáz év alatt sem vesztett varázsából és rémítő hatásából. Soha nem felejti el a hurrikánok, a tengerbe zuhanó városok képeit, midőn egy másik csillagközi látogató belezuhant a Jupiterbe, majd a nap irányában elzúgott a Föld mellett. Igaz, az a csillag, amelyről a jó öreg Wells írt, nem hideg volt, hanem fehéren izzó, és pusztítását jórészt a hő okozta. Ez persze nem jelent sokat, hiszen ha a Ráma hideg, és csupán a nap fényét veri vissza, gravitációjával ugyanúgy képes rombolni, mint a tűzzel.

Bármilyen, a Naprendszerbe behatoló, csillagszerű tömeg teljesen megzavarja a bolygók pályáját. Ha a Föld csupán néhány millió kilométerrel közelebb kerül a naphoz – vagy a csillagokhoz –, éghajlatának kényes egyensúlya máris felborul. Felolvadna az Antarktisz jégtakarója, és a szárazföldek víz alá kerülnének, vagy befagynának az óceánok, és a földet örökös jégpáncélba zárnák. Bármely irányba egyetlen apró lökés is végzetes lenne…

Ekkor dr. Stenton elengedte magát, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Az egész képtelenség, szégyellhetné magát.

A Ráma nem állhat sűrű anyagból. Egyetlen csillag méretű objektum sem hatolhat be ilyen mélyen a Naprendszerbe anélkül, hogy az általa előidézett zavarok már régen el ne árulták volna. Azóta már valamennyi bolygó pályája megváltozott volna, hiszen így fedezték fel a Neptunuszt, a Plútót és a Perszephonét is. Nem, teljesen kizárt, hogy egy kihunyt nap tömegű tárgy észrevétlen maradhatott.

Bizonyos szempontból kár. Milyen izgalmas lett volna, ha találkoznak egy kihunyt nappal.

Persze csak amíg tart…

HARMADIK FEJEZET

Ráma és Szítá

Az Űrtanács rendkívüli ülése rövid volt és viharos. Még a huszonkettedik században sem sikerült kivívni, hogy idős és konzervatív tudósok ne tölthessenek be fontos vezetői állásokat. Kétséges, hogy egyáltalán elérik-e ezt valaha.

A helyzetet csak súlyosbította, hogy a tanács jelenlegi elnöke Olaf Emeritus Davidson, a tekintélyes asztrofizikus volt. Davidson professzort a galaxisoknál kisebb égitestek nem igazán érdekelték, és véleményét nem is rejtette véka alá. És, noha tudta, hogy tudományának kilencven százaléka Földön kívül állomásozó műszerek megfigyelésein alapszik, ez a tudat nem tette boldoggá. Hosszú pályája során nem kevesebb, mint három mesterséges bolygót indítottak útnak, pusztán azzal a céllal, hogy igazolják kedvenc elméleteinek egyikét, ám ezek épp az ellenkezőjét bizonyították.

A tanács elé terjesztett kérdés meglehetősen nyílt volt. A Ráma kétségtelenül szokatlan égitest – de vajon fontos-e? Néhány hónapon belül örökre eltűnik, így nem sok idejük volt a cselekvésre. Az elszalasztott alkalom nem tér vissza.

Megoldható ugyan – bár iszonyúan magas költségek mellett –, hogy a Marsról hamarosan felszálló és a Neptunuszon túli területeket kutató űrszonda pályáját módosítva nagy sebességgel olyan pályára irányítsák, hogy találkozhasson a Rámával. Valódi találkozásra természetesen nincs remény: a két objektum rekordsebességgel, óránként kétszázezer kilométert haladva repülne el egymás mellett. A Rámát igazán alaposan csak néhány percig tudná megfigyelni, és közvetlen közelből: nem egészen egy másodpercig. De megfelelő műszerezettséggel ennyi idő alatt is fény derülhet sok mindenre. A javaslatot elfogadták – bár Davidson professzor nagyon borúlátóan vélekedett a Neptunusz-szondáról, de végül is ilyen célokra ő sem akart több pénzt fordítani. Ékesszólóan ecsetelte az aszteroidaüldözés hiábavaló voltát, és ezzel szemben sürgette egy nagy felbontású interferométer felállítását a holdon, amellyel majd igazolhatja a teremtés újra divatba jött „ősrobbanás”-elméletét.

Ezzel nagy taktikai baklövést követett el, hiszen a „Módosított Szilárd Állapot Elméletének” három legelszántabb híve ugyancsak helyet kapott a tanácsban. Titokban ugyan ők is egyetértettek Davidson professzorral abban, hogy az aszteroidaüldözés merő pazarlás, ámbár…

A professzor egyetlen szavazattal veszített.

Három hónap múlva a Szítának átkeresztelt űrszondát felbocsátották a Mars belső holdjáról, a Phoebusról. A repülési idő két hét, a műszer teljes bekapcsolása csak a befogás előtti öt percben kezdődik. A felvevőgépeket úgy állították be, hogy az objektum minden oldalról lefényképezhető legyen.

Az első képek, melyek tízezer kilométer távolságról érkeztek, leállítottak minden emberi tevékenységet. Ezermillió tévéképernyőn jelent meg egy parányi, jellegtelen henger, és növekedett másodpercről másodpercre. Mire méretei megkétszereződtek, már senki sem gondolhatta, hogy a Ráma természeti tárgy. Mértanilag olyan szabályos henger alakot mutatott, hogy akár esztergapadon is készíthették volna: akkorán, melynek csúcsai egymástól ötven kilométer távolságra vannak. Eltekintve az egyik oldalon látható néhány kis szerkezettől, a két vége teljesen sík, húsz kilométer széles volt. A távolból szinte nevetségesen hasonlított egy közönséges bojlerre.

A Ráma csak nőtt, nőtt, míg végül betöltötte a képernyőt. Felszíne egyhangú szürkésbarna volt, színtelen, mint a hold, és egyetlen pontot kivéve tökéletesen sima. A henger közepe táján azonban kilométernyi széles folt éktelenkedett, mintha egy hajdanában történt ütközéskor behorpadt volna.

Semmi jel nem utalt arra, hogy ez a folt a legcsekélyebb veszélyt is jelentette volna a Rámára nézve, viszont ez okozta a fénygörbe apró változását, mely Stenton felfedezéséhez vezetett.

A többi kamera képei semmi újat nem mutattak. Igaz, az a görbe, melyet a kamerák kijelöltek a Ráma kicsiny gravitációs mezőjén, életbevágóan fontos információt szolgáltatott a henger tömegéről.

Túlságosan könnyűnek bizonyult ahhoz, hogy tömör test lehessen. Senki sem volt különösebben meglepve, amikor kiderült, hogy a Ráma nem tömör henger.

Elérkezett végre a régen várt, régen rettegett találkozás: hogy az emberiség fogadja az első, csillagokból érkező látogatóját.

NEGYEDIK FEJEZET

A találkozás

Norton parancsnok emlékezett az első tévéközvetítésre, melyet most, a találkozás előtti percekben újra és újra lejátszott. De az elektronikus kép egyvalamit egyáltalán nem tudott visszaadni – a Ráma óriási méreteit.

Sohasem érzett ilyesmit, amikor természetes égitestekre, például a holdra vagy a Marsra szállt le. Ezek világok voltak, és az ember elvárta tőlük, hogy nagyok legyenek. De leszállt már a Jupiter VIII-ra is, amely alig volt nagyobb a Rámánál, mégis egészen kicsinek látszott.

A paradoxon nem volt megfejthetetlen: ez az objektum mesterséges volt, és több milliószor nehezebb, mint amit az ember valaha is feljuttatott az űrbe. A Ráma tömege legalább tízmilliószor millió tonna volt, és ez önmagában is bámulatot és egyben rettenetet váltott volna ki bármely űrhajósból. Nem csoda, ha az eget egyre inkább betöltő, megmunkált henger láttán ő is jelentéktelennek érezte magát, és egyre lehangoltabb lett.

Soha addig nem tapasztalt veszélyérzet fogta el. Minden korábbi leszállásánál tudta, mire kell számítania: baleset bármikor bekövetkezhetett, de meglepetés nem érhette. A Ráma esetében a meglepetés volt az egyetlen bizonyosság.

Az Endeavour most a henger északi pólusa felett, nem egészen ezer méter magasságban lebegett, pontosan a lassan forgó korong középpontja felett. Azért esett a választás épp erre a végére, mert a nap ezt világította meg. A tengely közelében lévő, alig kiemelkedő, rejtélyes szerkezetek éles árnyékot vetettek a fémsíkra. A Ráma északi arca gigantikus napóraként mérte négyperces napjai gyors múlását.

Norton parancsnoknak nem okozott gondot, hogy négytonnás űrhajójával a forgó korong közepén landoljon. Ugyanilyen módon kapcsolódott volna össze bármely nagy űrállomás forgó tengelyével. Az Endeavour oldalirányú sugárhajtóművei segítségével az űrhajó már fel is vette a megfelelő forgási sebességet, és Joe Calvert hadnagy – a számítógép segítségével vagy anélkül – kétségtelenül olyan puhán száll majd le, akár egy hópehely.

– Három perc múlva – mondta Joe, szemét le sem véve a képernyőről – megtudjuk, hogy antianyagból van-e.

Norton elvigyorodott, amikor eszébe jutottak a Ráma eredetéről szóló hajmeresztő elméletek. Ha igaznak bizonyulna ez a valószínűtlen magyarázat, néhány perc múlva a legnagyobb megrázkódtatást élhetik át, mióta a Naprendszer kialakult. Tízezer tonna teljes megsemmisülése egy második nappal ajándékozná meg a bolygókat.

A küldetés szervezői azonban még erre a rendkívül valószínűtlen esetre is gondoltak: az Endeavour egyik hajtóműve biztonságos, ezer kilométeres távolságból bombázta a Rámát. Amikor a párasugár elérte célját, nem történt semmi említésre méltó – pedig az anyag-antianyag-reakció még néhány milligramm esetében is hatalmas tűzijátékot okozott volna.

Norton, mint az űrhajósok általában, óvatos ember volt. Hosszan, behatóan vizsgálta a Ráma északi végét, helyet keresett a leszálláshoz. Hosszas töprengés után elvetette a legkézenfekvőbbet, a tengelyen lévő középpontot. A pólus közepén jól kivehető, kerek, száz méter átmérőjű lemezt látott: nem elképzelhetetlen, hogy egy hatalmas légkamra külső fedele. Ennek az üreges világnak az építői nyilván kidolgozták a módját, hogy bevigyék a hajóikat. Észszerű, hogy itt van a főbejárat, és Norton úgy gondolta, nem lenne bölcs eltorlaszolni a saját hajójával.

Ez a döntés azonban újabb problémákat vetett fel. Ha az Endeavour nem többel, csak néhány méterrel a tengely mellett száll le, a gyors forgás következtében mind távolabbra kerül a tengelytől. A centrifugális erő itt gyenge ugyan, de állandó és könyörtelen. Norton parancsnok nem repesett a gondolattól, hogy hajója mind nagyobb sebességgel csússzon a korong széle felé, és amikor eléri, tízezer kilométeres sebességgel vágódjon ki az űrbe.

Lehet, hogy a Ráma gravitációs tere – mely a földinek mintegy ezredrésze – megakadályozza ezt. Többtonnányi erővel tartaná az Endeavourt a felszínen, sőt abban az esetben, ha a felszín elég érdes, a pólus közelében. De Norton parancsnok nem akart a teljesen biztos centrifugális erő ellenében egy ismeretlen súrlódási erőre hagyatkozni.

Szerencsére a Ráma tervezői megadták a kérdésére a választ. A sarki tengely körül egyenlő távolságra három alacsony, mintegy tíz méter átmérőjű, bunkerszerű építmény állt. Ha az Endeavour kettő közé száll le, ezek olyan szilárdan tartják a hajót a centrifugális sodrás ellenében, mint a vízben kikötött bárkát a parti hullámok.

– Tizenöt másodperc múlva leszállunk – jelentette be Joe. Norton parancsnok, miközben feszülten figyelte a biztonsági ellenőrző berendezést – remélve, hogy nem lesz rá szükség –, minden idegszálával érezte a pillanat jelentőségét. Nem vitás, hogy a másfél évszázaddal ezelőtti, első holdra szállás óta ez az emberiség legfontosabb landolása.

A szürke bunkerek lassanként felmagasodtak mellettük. A reaktor pisszent egy utolsót, majd alig hallható sercegés következett.

Norton parancsnok az elmúlt hetekben gyakran gondolt arra, mit mond majd ebben a pillanatban. De most, hogy a pillanat elérkezett, a Történelem diktálta a szavakat, melyeket szinte automatikusan, a múlt hangjára alig figyelve mondott ki:

– Ráma-bázis. Az Endeavour leszállt.

Még egy hónappal ezelőtt sem hitte volna el, hogy ez igaz lehet. Amikor megkapta a parancsot, épp a szokásos ellenőrző és aszteroidafigyelmeztetőket kihelyező útját végezte. Az Endeavour volt a Naprendszer egyetlen olyan űrhajója, amely találkozhatott a Rámával, mielőtt az megkerüli a napot, és visszaszáguld a távoli csillagok felé. Még így is három napkutató tevékenységet folytató űrhajót kellett kifosztani, úgy, hogy ezek mindaddig tehetetlenül sodródnak, amíg a tartályhajók újra fel nem töltik őket. Norton sejtette, hogy hosszú időbe telik, míg a Calypso, a Beagle és a Challenger parancsnokai ismét szóba állnak vele.

Még ilyen óriási mennyiségű üzemanyaggal is hosszú, nehéz utat kellett megtennie – a Ráma már a Vénusz pályáján belül haladt, mire az Endeavour utolérte. Erre egyetlen más űrhajó sem lett volna képes, de az elkövetkező hetekben még így sem volt egyetlen elvesztegetni való percük sem. Ezért a lehetőségért ezernyi tudós adta volna el boldogan a lelkét, de most csak ajkukat harapdálva figyelhették a tévé képernyőjét, és egytől egyig arra gondoltak, mennyivel jobban csinálnák ők. Talán igazuk is volt, de nem volt választási lehetőség. Az égi mechanika könyörtelen törvényei kimondták, hogy az Endeavour az első, egyben utolsó, ember készítette űrhajó, amely valaha is találkozhat a Rámával.

A Földről szünet nélkül özönlő tanácsáradat nem igazán enyhítette Norton felelősségét. Ha valamiben azonnal döntenie kellett, nem segíthetett senki: az Ellenőrző Központ rádióüzenete máris tízperces késéssel érkezett hozzá, és ez csak növekedni fog. Gyakran gondolt irigykedve a régmúlt nagy hajósaira, akik az elektronikus kommunikáció feltalálása előtti időkben pecséttel ellátott utasításokat kaptak, és nem kellett a központ parancsait várva folyton a monitort lesniük. Ha ők hibáznak, az nem derül ki soha.

Ugyanakkor nem bánta, hogy néhány döntést a Földre bízhat. Most, hogy az Endeavour pályája egybeesett a Rámáéval, egyetlen testként futottak a nap felé. Negyven nap múlva elérik a perihéliumot, és húszmillió kilométernyi távolságban elhaladnak a nap mellett. Ez már olyannyira nem lenne kellemes közelség, hogy az Endeavour kénytelen lesz arra használni megmaradt üzemanyagát, hogy biztonságosabb pályára térjen. Három hetük lesz, hogy megfigyeljék a Rámát, mielőtt örökre elválnának.

A többi a Föld gondja. Az Endeavour akkor már tehetetlenül halad egy olyan pályán, amely révén az űrhajók közül elsőként érheti el a csillagokat – mintegy ötvenezer év alatt. Aggodalomra semmi ok, ígérte az Űrutazási Ellenőrző Központ. Kerül, amibe kerül, az Endeavourt valamiképpen feltöltik üzemanyaggal, még akkor is, ha tartályhajókat kell utánaküldeniük. Ezek, miután üzemanyaguk utolsó cseppjét is átadták, ott maradnak sorsukra hagyva az űrben. A Ráma minden kockázatot megér, kivéve az öngyilkosságot.

És még ez is bekövetkezhet. Norton parancsnoknak ezzel kapcsolatban nem voltak illúziói. Száz év óta először ismét teljes bizonytalanságba került az emberek sorsa. A bizonytalanságot sem a politikusok, sem a tudósok nem viselik el. Ha ez az ára a bizonytalanság kiküszöbölésének, az Endeavour és legénysége feláldozható.

ÖTÖDIK FEJEZET

Az első EVA

A Ráma néma volt, mint valami sír – talán valóban az is volt. Egyetlen frekvencián sem adott rádiójelzéseket, a szeizmográf nem érzékelt rezgéseket – eltekintve attól a picitől, melyet nyilván a nap fokozódó hője okozott –, nem mutatta sem elektromos áram, sem radioaktivitás jelenlétét. Csaknem baljós csendben haladt, még egy aszteroida is nagyobb zajt csapott nála.

Mire számítottunk?, kérdezte Norton magában. Fogadóbizottságra? Nem is tudta, csalódottságot vagy megkönnyebbülést érez-e.

A pillanatnyi teendőivel mindenesetre tisztában volt. Az utasítás szerint huszonnégy órás várakozás után ki kell mennie felderítésre. Ezen az első napon senki sem aludt valami sokat: a legénységnek még a pihenő tagjai is szüntelenül a műszereket figyelték, melyek nem mutattak semmit, mások meg csak bámulták a figyelőablakokon keresztül a tökéletesen geometrikus tájat. Él ez a világ?, kérdezték újra és újra önmaguktól. Halott? Vagy csak alszik?

Az első EVA-ra Norton csak egyetlen társát, Karl Mercer elsőtisztet vitte magával, egy keménykötésű, okos tisztet, akire végveszélyben is számítani lehetett. Nem akarta elhagyni a hajót látótávolságon kívül, nehogy egy nagyobb csapat biztonsága kerüljön veszélybe, ha bármi probléma adódik. Óvatosságból azonban még két beöltöztetett embert állított a légzsiliphez.

A Ráma gravitációs és centrifugális terein jelentkező néhány grammnyi súly sem előnynek, sem hátránynak nem számított, teljes mértékben a hajtóműveikre kellett hagyatkozniuk. Mihelyt lehet, döntötte el Norton magában, kifeszít egy kötélrendszert az űrhajó és a bunkerek közé, hogy üzemanyag-felhasználás nélkül közlekedhessenek.

A legközelebbi bunker mindössze tíz méter távolságra volt a légzsiliptől, és Norton először is arról akart megbizonyosodni, megsérült-e a hajó a leszállásnál. Az Endeavour törzse több tonna nyomással, de egyenletes eloszlásban nehezedett a bemélyedő falra. Megnyugodva kezdett mozogni a kör alakú szerkezet körül, és megpróbált rájönni, mire szolgálhat.

Csak néhány métert haladt, amikor észrevette, hogy a sima fémfal megtörik. Először – mivel a törésnek semmiféle célját nem látta – azt hitte, valami fura díszítés lehet. Sugárirányban haladó hat vájat vagy rés vágódott mélyen a fémbe, és bennük hat, keresztben elhelyezett rúd, mint valami keret nélküli kerék küllői, középen a kerékaggyal. Mivel azonban a kerék a falba ágyazódott, forgatni nem lehetett.

Aztán, egyre izgatottabban észrevette, hogy a küllők végénél mélyebb vájatok vannak, oly módon megmunkálva, hogy egy kéz (mancs? csáp?) megragadhassa őket. Ha az ember így, a falhoz támaszkodva megáll, és meghúzza a küllőt, így…

A kerék simán, olajozottan emelkedett ki a falból. Norton legnagyobb megdöbbenésére – mert szinte biztosra vette, hogy valamennyi mozgatható részt réges-régen légmentesen odahegesztettek – egy küllős kereket tartott a kezében. Akár egy ősrégi vitorlás kapitánya is lehetett volna, amint ott áll hajója kormánykerekét tartva.

Most örült, hogy arcát a sisak fényszűrője eltakarja Mercer elől.

Megdöbbent, ugyanakkor dühös is volt önmagára: nem lehetetlen, hogy máris elkövette az első hibát. Lehet, hogy riasztóberendezések szólaltak meg a Ráma belsejében, lehet, hogy meggondolatlan tette valamilyen könyörtelen mechanizmust hozott működésbe.

De az Endeavour nem jelzett semmiféle változást, műszerei csak a jelentéktelen hősercegésekről és Norton saját mozdulatairól tájékoztattak.

– Nos, kapitány, elfordítja?

Norton még egyszer felidézte az utasításokat: „Cselekedjen belátása szerint, de legyen óvatos. Ha minden egyes mozdulatát jóváhagyatja a központtal, soha nem jut egyről a kettőre.”

– Mi az elképzelése, Karl? – kérdezte Mercertől.

– Ez nyilván egy légzsilip kézi vezérlője… talán vésztartalékrendszer energiakimaradás esetére. Nem tudok elképzelni egyetlen, bármennyire is magas szintű technológiát sem, amely ne lenne felkészítve ilyesmire.

És ez biztonságos, mormolta magának Norton, csak akkor működtethető, ha a rendszert semmiféle veszély nem fenyegeti.

Lábát a földre feszítve megragadta a csörlő két szemben lévő küllőjét, és megpróbálta elfordítani. A kerék nem mozdult.

– Segítsen! – kérte Mercert. Mindketten megragadtak egy-egy küllőt, de teljes erőbedobással sem értek el semmit. Semmi sem indokolta persze a feltételezést, hogy az órák és a dugóhúzók a Rámán is ugyanabban az irányban működnek, mint a Földön.

– Próbáljuk meg ellenkező irányban – javasolta Mercer. Ezúttal nem tapasztaltak ellenállást. A kerék simán elfordult egy teljes fordulattal, majd még simábban átvette a terhelést.

A bunker íves fala, mint valami lassan kinyíló kagyló, félméternyire elmozdult. A napfényes, kiáramló levegőben gyémántszemcseként vakító porszemek sodródtak kifelé.

A Rámába vezető út nyitva állt.

HATODIK FEJEZET

A bizottság

Dr. Bose szerint súlyos hiba volt, hogy az Egyesült Bolygók Tanácsát a holdra helyezték. A Föld ezáltal vezető szerephez jutott, uralván a kupolán túli területeket is. Ha már itt kellett felépíteniük, tehették volna a túloldalra, ahol nem látni ennek a hipnotikus korongnak a sugárzó fényét.

Persze most már késő, és tulajdonképpen nem is volt más lehetőség. Akár tetszik a kolóniáknak, akár nem, az elkövetkező évszázadokban a Föld lesz a Naprendszer kulturális és gazdasági ura.

Dr. Bose a Földön született, csak harmincéves korában települt át a Marsra, ezért úgy érezte, elég tárgyilagosan tudja megítélni a politikai helyzetet. Mostanra eldöntötte, hogy többé nem tér vissza szülőbolygójára, noha űrkomppal mindössze ötórás útról volt szó. Száztizenöt éves kora ellenére makkegészséges volt, de már nem viselte volna el az élete során három ízben lezajlott, más-más gravitációhoz való alkalmazkodáshoz szükséges rekondicionálást.

Időnként azonban nagyon levert volt attól, hogy évről évre ugyanazokat az arcokat kell látnia. Elismeréssel adózott az orvostudomány csodáinak, és semmiképp sem sírta vissza a régi időket – de e körül a tárgyalóasztal körül egytől egyig olyan emberek ültek, akikkel már fél évszázada együtt dolgozott. Pontosan tudta, ki mit fog mondani, és hogyan fog szavazni egy adott kérdésről. Néha azt kívánta, bárcsak valamelyikük váratlan lépésre ragadtatná magát – akár őrültségre is.

Valószínűleg a többiek is ugyanígy éreztek vele kapcsolatban.

A Ráma-bizottság egyelőre még észszerűen kevés tagot számlált, de már nyilván nem sokáig. Dr. Bose hat kollégája – a Merkúr, a Föld, a hold, a Ganümédész, a Titan és a Triton képviselője – személyesen volt jelen. Ez rendjén is volt így, hiszen az elektronikus diplomácia nem kivitelezhető naprendszeri távolságokban. Néhány idősebb államférfi, akik a Földön régen alapvetőnek tartott azonnali érintkezéshez szoktak hozzá, soha nem tértek napirendre afölött, hogy a rádióhullámok percek, esetleg órák alatt jutnak el egyik bolygóról a másikra. „Ti, tudósok, nem tudtok erre valamilyen megoldást?” – keseregtek, amikor megtudták, hogy személyes beszélgetésre nem kerülhet sor a Föld és távolabbi gyermekei között. Egyedül a holdról volt meg az alig elfogadható másfél másodperces késés – beleszámítva a vele járó összes politikai és pszichológiai következményt. A csillagászat eme törvénye alapján a hold, és csakis a hold lett és maradt a Föld elővárosa.

Dr. Bose-on kívül még három szakértőt kooptáltak személyesen a bizottságba. Régi ismerőse, Davidson professzor, a csillagász, ma nem is volt annyira ingerlékeny, mint rendesen. Dr. Bose nem is tudott a Rámára küldött első szonda elindítását megelőző belharcról, de a professzor kollégái nem hagyták tájékozatlanul.

Dr. Thelma Price – akinek hírnevét az az ötven éve történt régészeti robbanás alapozta meg, melyet a hatalmas vízi múzeum, a Földközi-tenger lecsapolása követett – számos tévéfellépésének köszönhette népszerűségét.

Dr. Bose jól emlékezett az izgalomra, amikor a görög, a római és számos egyéb civilizáció elveszett kincsei újra napvilágra kerültek. Ez azon kevés alkalmak egyike volt, amikor sajnálta, hogy a Marson él.

Carlisle Perera exobiológus jelenléte szintén kézenfekvő volt, éppúgy, mint Dennis Solomonsé, a tudománytörténészé. Dr. Bose talán egy kicsit kevésbé örült Conrad Taylor, az ünnepelt antropológus jelenlétének, aki azzal szerezte hírnevét, hogy egyedülálló módon kapcsolta össze a tudományt és az erotikát abban a munkájában, mely a serdülőkori rítusokat vizsgálta a huszadik század végi Beverly Hillsben.

Sir Lewis Sands jelenléte a bizottságban azonban vitán felül álló volt. Ez az ember, akinek tudásával csak kifogástalan modora vetekedett, csupán akkor dühödött fel, ha valaki kora Arnold Toynbeejeként emlegette. A nagy történész azonban nem volt jelen személyesen, még egy ilyen fontos tanácskozás kedvéért sem volt hajlandó elhagyni a Földet. A valóditól alig megkülönböztethető sztereoképe a dr. Bose jobbján lévő széket foglalta el, és az illúzió teljessége kedvéért valaki még egy pohár vizet is tett elé. Dr. Bose úgy vélte, egy ilyen technológiai erőfitogtatás teljesen fölösleges, ám – meglepő módon – sok tekintélyes ember gyerekes örömét lelte abban, ha két helyen lehet egyszerre. Megesett, hogy az elektronika csodája komikus helyzeteket eredményezett: egy diplomáciai fogadáson például, amelyen dr. Bose is részt vett, valaki át akart menni egy sztereogramon, és későn vette észre, hogy az a valódi személy. Még ennél is viccesebb volt, amikor ilyen vetített alakok megpróbáltak kezet rázni.

Őexcellenciája, az Egyesült Bolygók marsbeli nagykövete el-elkalandozó gondolatait összeszedve megköszörülte a torkát, és megszólalt:

– Uraim, a bizottság megkezdi munkáját. Azt hiszem, helyesen fogalmazok, ha kijelentem: rendkívüli képességű emberek gyűltek össze egy rendkívüli helyzet megvitatására. A főtitkár utasítása alapján értékelnünk kell a helyzetet, és szükség esetén tanácsainkkal kell segítenünk Norton parancsnokot.

A helyzet bravúros leegyszerűsítése hangzott el, és ezt mindenki pontosan tudta. Ha nem alakul ki valódi vészhelyzet, a bizottság talán soha nem léphet közvetlen kapcsolatba Norton parancsnokkal – ha ő egyáltalán tud a létezésükről. A bizottság ugyanis az Egyesült Bolygók Tudományos Szervezetének ideiglenes megbízottjaként működött, igazgatóján keresztül adott jelentést a főtitkárnak. Az űrkutatás ugyan hozzátartozott az Egyesült Bolygók feladataihoz, de inkább gyakorlati, mintsem tudományos szempontból. Elméletben ez nem jelentett nagy különbséget, a Ráma-bizottság – mint bárki más – felhívhatta Norton parancsnokot, hogy ellássa hasznos tanácsaival.

De az űrtávbeszélés drága mulatság. Az Endeavourrel csak a Bolygóbizottságon át lehetett beszélni, amely híres volt szigorú és jól szervezett ügyviteléről. Nem volt könnyű felvenni velük a kapcsolatot, valaki már dolgozott is rajta, de pillanatnyilag a Bolygóbizottság keményszívű számítógépei még nem ismerték el a Ráma-bizottság létezését.

– Ennek a Norton parancsnoknak – mondta Sir Robert Mackay, a Föld nagykövete – óriási a felelőssége. Miféle ember?

– Erre máris tudok önnek válaszolni – felelte Davidson professzor, és végigfuttatta az ujjait jegyzettárolója billentyűzetén. Homlokát ráncolva figyelte a képernyőn megjelenő adatsorokat, és rögtön belekezdett a rövid összefoglalásba. – William Tsien Norton, született 2077-ben, az oceanabeli Brisbane-ben. Iskoláit Sydney-ben, Bombayben és Houstonban végezte. Ezután öt évig tanult meghajtást Asztrográdban. Kinevezését 2102-ben kapta. Sorra elérte a szokásos rangokat – a harmadik Perszephoné-expedíció hadnagya, kiválóan szerepelt a Vénuszon felállítandó bázis tizenötödik kísérletében, és így tovább, és így tovább… Kiváló személyi lap, kettős állampolgárság: Föld és Mars… felesége és egy gyereke él Brisbane-ben, felesége és kettő gyereke Port Lowellben, a harmadikra folyamatban van az engedély…

– Feleségre? – kérdezte Taylor ártatlan arckifejezéssel.

– Gyerekre, természetesen! – csattant fel a professzor, még mielőtt észrevehette volna a többiek gúnyos mosolyát. Kuncogás is hallatszott az asztal körül, bár a túlzsúfolt Föld képviselői inkább irigykedtek. Egy évszázad szigorú intézkedései ellenére náluk még mindig nem sikerült a célul kitűzött egymilliárd alá szorítani a népességet.

– …a nap-kutatás űrhajója, az Endeavour parancsnokává nevezték ki. Első útja a Jupiter ellenkező irányban haladó műholdjaihoz… hm… nem volt könnyű út… éppen aszteroidamegfigyelésen volt, amikor megkapta a parancsot, hogy készüljön fel erre a feladatra… a legnagyobb akadályt már sikeresen vette…

A professzor kikapcsolta a gépet, és a kollégáira nézett.

– Azt hiszem, szerencsénk volt, hogy ilyen rövid idő alatt egyedül őt érhettük el. Lehetett volna egy átlagos űrhajókapitány is.

Úgy beszélt, mint aki az átlagos alatt falábú, korbácsos űrhajóst képzel el, pisztollyal az egyik kézben, vadászkéssel a másikban.

– A jellemzés csak annyit mond, hogy érti a dolgát – vetette ellen a Merkúr nagykövete (népesség: 112 500, de növekszik). – Egy merőben új helyzetben, mint amilyen ez is, vajon hogyan viselkedik?

A Földön Sir Lewis Sands megköszörülte a torkát. Másfél másodperccel később a holdon tette ugyanezt.

– Nem teljesen új helyzet – figyelmeztette Hermész követét –, bár háromszáz éve nem fordult elő. Ha a Ráma halott vagy üres, és a jelek eddig erre utalnak, Norton ugyanolyan helyzetben van, mint egy letűnt kultúra emlékeit kutató régész. – Udvariasan meghajolt dr. Price felé, aki egyetértően bólintott. – Gondoljunk csak Schliemannra Trójában, vagy Mouhot-ra Angkor-Vatban. A veszély minimális, de egy baleset kockázatával mindig számolnunk kell.

– De mi a helyzet azokkal az aknákkal és egyéb szerkezetekkel, amikről ez a Pandora-népség beszél? – kérdezte dr. Price.

– Pandora? – kapta fel a fejét a Hermész küldötte. – Hát az mi?

– Őrültek mozgalma – magyarázta Sir Robert egy diplomatánál elképzelhető legnagyobb zavarban –, mert szerintük a Ráma potenciális veszélyforrás. Tudja, a szelence, amelyet nem szabad felnyitni. – Kételkedett abban, vajon a hermészi valóban tudja-e. A Merkúrra igazán nem jellemző a klasszikus műveltség.

– Pandora… paranoia – dünnyögte Conrad Taylor. – Persze, ilyesmi elképzelhető, de miért akarna bármilyen intelligens faj gyermeteg trükkökkel szórakozni?

– De még ha ki is zárjuk az efféle kellemetlenségeket – folytatta Sir Robert –, egy aktív, lakott Ráma lehetőségét nem zárhatjuk ki. Elképzelhető, hogy találkozóra kerül sor két olyan kultúra között, melyek nagyon is eltérő technológiai színvonalon állnak. Pizzaro és az inkák. Peary és a japánok. Európa és Afrika. A következmények szinte kivétel nélkül katasztrofálisak voltak – vagy az egyik, vagy mindkét fél számára. Ezzel semmi mást nem akarok, csak rámutatni az eddigi példákra.

– Köszönöm, Sir Robert – mondta dr. Bose. Kicsit bosszantó, gondolta, hogy egy ilyen kis társaságban két „Sir” is van, az utóbbi időben csak kevés angol kerülhette el a nemesi címet. – Bizonyára valamennyien gondoltunk az efféle veszélyekre. De ha a Ráma belsejében lévő lények… öö… rosszindulatúak, számít-e valamit, hogy itt mi hogyan döntünk?

– Ha továbbmegyünk, talán nem is törődnek velünk.

– Ugyan! Miután évezredek óta tartó útjukon mérföldmilliárdokat tettek meg?

Most érkezett el a vita arra a pontra, amikor már önmagát táplálta. Dr. Bose csak igen ritkán szólt közbe, székében hátradőlve várta, hogy a vitázók valamiféle megegyezésre jussanak.

Sejtése beigazolódott. Mindenki egyetértett abban, hogy miután Norton parancsnok már kinyitotta az első ajtót, ugyan miért ne nyitná ki a másodikat is.

HETEDIK FEJEZET

A két asszony

Mennyivel több dolga lenne, gondolta Norton parancsnok derűsen, ha a két felesége valaha is összehasonlíthatná a tőle kapott videogramokat. Így azonban elég, ha egyetlen hosszú üzenetet készít, és mielőtt külön-külön továbbítaná a Földre, illetve a Marsra, még megtoldja apró kis személyes utalásokkal, kedveskedésekkel.