Amy Lea

WOKE UP

LIKE THIS

EGY CSAPÁSRA 30

Kossuth Kiadó

Tartalom

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

HUSZONKILENC

HARMINC

HARMINCEGY

HARMINCKETTŐ

HARMINCHÁROM

HARMINCNÉGY

HARMINCÖT

HARMINCHAT

HARMINCHÉT

HARMINCNYOLC

HARMINCKILENC

NEGYVEN

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

A tizenhét éves önmagamnak

ÜZENET MINDY KALINGTŐL

Sosem tudtam ellenállni a felnőtté válós sztoriknak. Így szerettem bele az Egy csapásra 30 című elragadó romkomba, amely Charlotte Wuról, a túlbuzgó, megszállottan céltudatos gimnazistáról szól, aki egészen furcsa slamasztikában találja magát.

Charlotte kitűnő tanuló, felvették a főiskolára, és még azt is majdnem sikerült elérnie, hogy felkeltse a kiszemelt fiú érdeklődését. Ám miután a báli dekoráció felrakása közben leesik a létráról, Charlotte egy ismeretlen ágyban ébred, harmincévesen, és rádöbben, hogy jegyben jár az ősellenségével. A két haragos kénytelen együttműködni, hogy visszataláljanak tizenhét éves önmagukhoz, közben pedig felfedezik, hogy az élet többről szól, mint az önmagáért való teljesítményről.

Akárcsak az Én még sosem… című sorozat és a Hirtelen 30 című filmklasszikus, Amy Lea regénye is eszembe juttatta, hogy a kamaszkorunk izgalmas és bonyolult érzelmi világa valójában sosem lesz teljesen a múlté.

Charlotte Wu gimis bakancslistája

(írta a 13 éves Charlotte Wu – teljesítendő

a 17 éves Charlotte Wu ballagásáig)

– Csatlakozni a diáktanácshoz, a diákszenátushoz és az évkönyvbizottsághoz

– Kitűnőség mind a négy évben – lehetőleg a lista élén

– Vezetői engedély megszerzése (nem sikerült: ne is kérdezd!)

– Meghívást kapni Tony Freeman évzáró bulijára

– Diáktanácselnöknek lenni (kegyetlenül szabotálták)

– Legalább 1300 pontot szerezni az SAT-n{1}

– Végzős hét Kassie-vel (folyamatban)

– Bálkérést kapni (az a bizonyos cirip-cirip…)

– Varázslatos végzős bál (folyamatban)

EGY

Egy hónap a végzős bálig

Akárki akármit mond, nekem meggyőződésem, hogy a végzős bál a legfontosabb este egy tinédzser életében. Tudom, mire gondolsz: túl van hájpolva, mint a táncos események úgy általában. És persze, végtelen lehetőség van arra, hogy borzalmasan rosszul süljön el:

• A partnered felültethet a csinosabb exe kedvéért, te meg egy sötét sarokban búslakodsz, miközben mindenki más az általad kért számra lassúzik.

• A melltartódba dugott dekoltázsfokozó szilikonbetétek kieshetnek, ha túl mélyre hajolsz a táncparketten. (Kérdezd csak meg, honnan tudom!)

• Egy részeg zenekarrajongó lehányhatja a ruhádat cseresznyés punccsal.

• Töltheted az egész estét azzal, hogy a valaki által szabadon eresztett, fertőzött laboratóriumi patkányt hajkurászod, mialatt mindenki elborzadva figyel.

A dolgok egy ezredmásodperc alatt nulláról tragikussá fajulhatnak. Hidd el, én láttam az eredeti Carrie filmet. De félretéve a vérengző, telekinetikus, gyilkos bálkirálynőt, mondj egy jobb alkalmat arra, ami négyévnyi fáradhatatlan közösségi és tanulmányi olimpia végét jelezhetné. Megérdemeljük ezt az átmeneti rítust. Egy mesés estét, amikor a könnyáztatta SAT-előkészítő könyveket lecserélhetjük felháborítóan drága estélyi ruhákra, amelyeket soha többé nem fogunk viselni. Amikor elfelejthetjük, hogy igazságtalanul visszautasítottak álmaink főiskolájáról. Az utolsó este, amikor még tinédzserek lehetünk, mielőtt a felnőttkor jól szétrúgná a hátsónkat.

Mint a diáktanács elnökhelyettese, nem veszem félvállról a varázslatos este megrendezését, amelyet akkor is szeretettel fogok felidézni, amikor már ráncos és rozoga leszek, és nyugdíjaskedvezményt követelek a rumos-mazsolás fagylaltomra.

Ezért töltöttem az egész hétvégét azzal, hogy a PowerPoint-prezentációmon agyaltam: Egy varázslatos este a világ körül. Tartalmazza a tételes költségvetést, a cateringet, a jó értékelésű DJ-ket, valamint a dekorációs elemek listáját, beleértve az áttetsző földgömblufikat, amelyek aranyszínű bevonatán megcsillan a fény.

A konyhaasztalnál ülök, és a betűszínen tépelődöm, amikor becsoszog anya, akinek zilált, homokszőke haja két nappal ezelőtti fonatban lóg. Még mindig pizsamában van, pedig alig fél óra múlva munkába kell állnia a gyógyszertárban.

– Mióta vagy ébren? – kérdezi, miközben lábujjhegyre áll, hogy elővegye a LEENDŐ BESTSELLERÍRÓ feliratú, piros kávésbögréjét a konyhaszekrényből. Még nem adott ki könyvet, de gyakran előfordul, hogy késő éjszakáig a laptopja fölé görnyed, és Red Bullt kortyolgatva lázasan gépel, amíg csak a szeme bírja.

– Korán lefeküdtem. Körülbelül akkor keltem fel, amikor te aludni mentél – felelem, és egy kanál zabkását tömök az arcomba, közben ellenőrzöm az időt a számítógépemen.

– Ezek a táskák a szemem alatt megérték. Képzeld! – Észreveszem az izgatottságot az arckifejezésén, ami nem annak szól, hogy előre elkészítettem a kávéját. – Végre kibogoztam azt a dramaturgiai gikszert a második felvonásban.

– Nem akarod elmondani a kocsiban? Mindjárt indulnunk kell – emlékeztetem, mialatt komótosan kávét tölt magának. Anyával elkerülhetetlen a késés, ezért általában inkább bringával megyek suliba. Sajnos a kerékpáromat még mindig javítja a Bringadoktor (azaz a tizenhárom éves hacker az utcából, aki mellékesen biciklit is bütyköl).

Anya hanyagul a pultnak támaszkodik a csípőjével, és böngészni kezd a telefonján.

– Csomó időnk van.

Egyáltalán nincs, de nem állok le vitatkozni. Szeretem anyát, de ő szinte mindenben az ellentétem. Ő egy szőke, kék szemű pajzsszűzre hasonlít, egyenesen a Vikingekből, míg én ázsiai vagyok, vertikálisan hátrányos helyzetű, sötét hajú, és a szemem színe „akár a mélységé” (a volt barátom elborult és félresikerült bókja szerint).

Velem ellentétben anya sosem siet az utolsó utáni pillanatig, és folyton elfelejt olyan fontos dolgokat, mint például a melltartó. Mindig is ilyen volt, már azelőtt is, hogy apa elment. De amikor a nyakába szakadt az egyedülálló anyaság, az csak fokozta a hajlamát a késésre. Kilencéves koromban kiragasztottam a különóráim színkódolt órarendjét a hűtőre, hogy ne felejtsen el folyton eljönni értem az úszásra. Az évek során a listák és ütemtervek készítése egyfajta meditációvá vált számomra. Megnyugtatja az idegeimet, amikor úgy érzem, kezdenek kicsúszni a kezemből a dolgok.

Anya a vállam felett a képernyőmre pillant, kezében gőzölgő bögre, és szemmel láthatóan még mindig nem kapkod.

– Hogy alakul a PowerPoint? Látom, megint megváltoztattad a hátteret.

– Fontos az esztétikum – magyarázom fennkölten.

– Szerinted nem túlzás tizenhét dia?

– Hé, huszonöttel kezdtem! Ez a karcsúsított változat. – Elvégre a varázslat a részletekben rejlik. Bevallom, ezt az idézetet most találtam ki, de biztos vagyok benne, hogy egy bölcs személy kimondta valamikor a történelem során.

Együttérző, mégis értetlenkedő homlokráncolással huppan le a velem szemközti székre.

– El sem hiszem, hogy kihagytad Tony Freeman banzáját!

– Anya, te vagy az egyetlen szülő a világon, aki csalódott, mert a kiskorú lánya nem itta le magát az év legnagyobb partiján. – Ami azt illeti, anya kifejezetten szorgalmazza a bulizást, amit az én koromban ő sosem tett. A szülei (a nagyszüleim) kérlelhetetlenül szigorúak voltak. Így most rajtam keresztül próbálja kiélni magát. – Kassie azt mondta, hogy főiskolások is voltak ott – teszem hozzá.

– Ha jól tudom, te is főiskolára mész. – Szünetet tart, hogy ránézzen a képzeletbeli karórájára. – Méghozzá három hónap múlva.

– Pontosan. És addig nem tudom lezárni a középiskolát, amíg meg nem szerveztem a tökéletes végzős bált. – A bál az egyik utolsó „tennivaló” a gimis bakancslistámon. Nem lelhetek megnyugvásra, amíg ki nem húztam.

– Igaz. A feladatlista – dünnyögi, és hosszú lábát kinyújtva lejjebb csúszik a székén. Szerinte röhejes, hogy a gimnáziumi karrierem sikerét egy olyan feladatlistához kötöm, amelyet tizenhárom éves koromban készítettem. Talán az is. De nincs jobb érzés, mint egyesével kihúzni minden mérföldkövet.

A mosogatóhoz lépek, hogy kiöblítsem a tálamat, remélve, hogy veszi a lapot, és felöltözik. De ő csak a feje fölé nyújtja a karját, és ásít.

– Én csak remélem, hogy előtérbe helyezed a szórakozást. Szanaszét hajtottad magad az SAT-re való felkészüléssel és a főiskolai jelentkezésekkel. Nem akarod élvezni az életet? Élni egy kicsit ahelyett, hogy olyan dolgokon stresszelsz, amiket nem tudsz irányítani? – Úgy mondja, mintha könnyű lenne nem stresszelni. Mintha csak úgy eldönthetném, hogy nem kérek belőle.

– Nem – felelem edénycsörömpölés és vízcsobogás közepette. – Sokkal szívesebben rágódom mindazon, ami rettenetesen rosszul sülhet el. Különben is, a nyelvtani hibák kiszűrése a PowerPointban alulértékelt élvezet.

– Az én kis adrenalinfüggőm – jegyzi meg kuncogva. – De most komolyan! Ne siettesd annyira a felnőtté válást!

– Miért ne? Azt csinálsz, amit csak akarsz. Azt eszel, amit csak akarsz. Még háziállatot is vehetsz – teszem hozzá, és elhessegetem az emléket, amikor anya elfelejtette megetetni az aranyhalamat, amíg nyári táborban voltam. RIP Herbert.

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de a felnőttkor nem más, mint házimunkák és kötelezettségek véget nem érő mókuskereke, állandó guglizás, hogy kell megjavítani valamit, és pénzköltés olyasmikre, amiket utálsz. Például szivacsra és mosogatószerre. – A mögöttem lévő mosogató felé mutat.

Neked talán az. Ezt azonban nem mondom ki hangosan.

– Hé, az a rozsdamentes acélszivacs csodát tett velünk! Megérte a befektetést.

A kijelentésem gúnyos fejcsóválást vált ki.

– A lényeg az, hogy az időm felét azzal töltöm, hogy úgy teszek, mintha tudnám, mit csinálok, a másik felét pedig azzal, hogy minden problémámat figyelmen kívül hagyom, azt remélve, hogy eltűnnek. Spoiler: nem tűnnek el. És hadd ne menjek bele a testeddel kapcsolatos dolgokba! Az egyik percben még zacskószámra tömöd magadba a chipset, a következőben pedig rosttablettát keversz a vizedbe, és melegítőpárnát teszel a derekadra. – A drámai hatás kedvéért úgy tesz, mintha megropogtatná a hátát.

– Hű, anya! Kösz, hogy lefestetted ezt a sivár képet.

– Ez a felnőtté válás – mondja egy amolyan „majd meglátod, ha idősebb leszel” vállrándítással.

Optimizmussal telve a bizonytalan jövőmet illetően, felkapom a hátizsákomat az ajtó mellől.

– Bármikor szívesebben választom a rosttablettát és a hátfájást, mint hogy tinédzser legyek, akinek kötelező időben lefeküdnie. De előbb…

– Bál – fejezi be anya.

KETTŐ

Sajnos más diákok kevésbé elkötelezettek a tökéletes kamaszkori átmeneti rítus kiviteleze iránt.

Tizenöt perce tart a diáktanács bálszervező megbeszélése, de a mi derék elnökünk még sehol sincs.

Kassie (titkár és a legjobb barátnőm), Ollie (adománygyűjtés-felelős) és Nori (kreatív ötletgazda) láthatóan nem zavartatja magát a vezetőnk késése miatt. Kassie-t és Norit túlságosan leköti az, hogy Ollie minden szaván csüngjenek. Ő mindig képben van a Maplewood High School legfrissebb pletykáit illetően, és ma – állítása szerint – van egy különösen szaftos.

– Két színjátszós kölyköt rajtakaptak, amikor ma reggel összemelegedtek a konditeremben – magyarázza, és jelentőségteljesen vonogatja vastag szemöldökét. – Tanner edzőtől hallottam.

– Mit értünk összemelegedés alatt? – Nori bagoly módjára gubbaszt a széken, már csak a jó kis vajas popcorn hiányzik a kezéből.

Ollie illetlen mozdulatot tesz a kezével, amely többet elárul, mint amennyit tudni akartam.

– A konditeremben? Az súlyos. – Kassie úgy szisszen fel, mintha ő és Ollie nem csináltak volna sokkal rosszabbat – gondolok itt a fürdőszobai randevújukra a tizenhatodik szülinapi bulimon. Azóta nem használtam azt a mosdót.

Felhorkanok.

– Szó szerint.

A következő tizenkét percet azzal töltik, hogy más pletykákat is megosztanak az iskola területén (beleértve Proulx igazgató íróasztalát is) kefélő illetőkről. Ezalatt én összeszorítom az állkapcsomat, túlhegyezem a ceruzámat, és az órát bámulom.

Már épp javasolni akarom, hogy kezdjük el a megbeszélést az Elnök úr nélkül, amikor kitárul az ajtó. Mindenki lelkesen üdvözli, mintha mi sem történt volna. Naná! Mert mindenki szereti J. T. Rennert.

– Elhúzódott az edzés – jelenti be rezzenéstelenül, mialatt bevonul, széles mellkasát kidüllesztve, mint aki nem törődik se istennel, se emberrel. A kelleténél fél számmal kisebb, tengerészkék pólója ma keményen megdolgozik a látványért: a bicepsze köré feszülő anyag nem titkoltan igyekszik kiemelni az izmait. Ne érts félre, nem táplálok semmiféle ellenérzést az izmok iránt. Vézna stréberként, akinek egyetlen atletikus porcikája sincsen, irigylem azokat az embereket, akik könnyűszerrel kinyitják a vizespalack kupakját, és kifulladás nélkül képesek lépcsőzni. Fenntartom azonban a jogot, hogy kicsinyes legyek, amikor ezek az izmok Rennerhöz tartoznak, akinek az önelégült képétől legszívesebben belevetném magam egy féreglyukba.

– Semmi baj, Renner! Nem mintha bármi más dolgunk lenne – mondom mézesmázos hangon, miközben lehuppan mellém, majd kinyújtóztatja abnormálisan hosszú lábát az asztal alatt. A bal tornacipője alig egy centire van a mustárszínű, lakkozott balerinacipőmtől, ami egy cseppet sem tetszik.

Szúrós szemmel néz rám – mindig ezt csinálja, amikor a vezetéknevét használom. Mindenki más J. T.-nek hívja.

– Lemaradtam valami fontosról? – kérdezi, és kinyújtja a napbarnított karját, hogy lecsapjon az egyik mogyorómentes müzliszeletre, amelyről voltam szíves gondoskodni.

Mivel érett gondolkodású tizenhét éves vagyok, öt centivel balra tolom a nasikupacot. Ha kell, dolgozz meg érte, balfék! Mégis sikerül rátennie a mocskos mancsát az egyikre, mindenféle tétovázás nélkül.

– Csak az eddigi legkritikusabb megbeszélésünket tartjuk épp – felelem kimérten.

Úgy tépi fel a müzliszelet csomagolását, mint egy csimpánz, miközben kőkemény vizsgálatnak veti alá a garbómat és a hozzáillő kockás szoknyámat.

– Jó a szerkód, Char! A libafoszöld tényleg a te színed.

– Köszke. Azért vettem fel, hogy passzoljon a szemedhez – vágok vissza. Csak a rend kedvéért: a felsőm olívazöld.

Nori, hogy oldja a feszültséget, suhint egyet a kezével, mintha bűbájt szórna a pálcájával.

– Srácok, negyven perc múlva FaceTime-om lesz az energiagyógyítómmal. Kezdjünk neki!

Ollie egy vadonatúj oldalra lapoz a jegyzetfüzetében.

– Vegyük át a költségvetést a tervezett jegyeladásaink után – kezdi, és alig tudja elnyomni a kuncogását, amikor Kassie az asztal alatt megcirógatja a combját.

Elkerülhetetlen volt, hogy Kassie a kilencedik osztály első napján belezúgjon Ollie-ba, „a jó pasi”-ba (képzeld el Michael B. Jordant, csak húsz évvel fiatalabban). Egy pillantás a linebacker széles vállára, és a Renner iránti fellángolása már csak egy távoli emlék volt.

Némi fontos adalék a történethez: Kassie és Renner először egy jótékonysági strandröplabda-bajnokságon találkozott, néhány nappal a középiskola kezdete előtt. Ezt egy fának dőlős, heves, de tartalmatlan smárolás követte. De abban a pillanatban, amikor Kassie megismerkedett Ollie-val, azonnal elfelejtette Renner bárgyú Noah Centineó-s vibe-ját, tengerzöld szemét (amely sajnos nem hasonlít a libafosra) és borzas, hullámos fürtjeit, amelyek csokoládéforgácsra emlékeztetnek.

Tisztában vagyok vele, hogy ez elég csábító képet fest Rennerről. De az csupán puszta tény, hogy úgy néz ki, mint az összes klasszikus romkomos macsó szerelemgyereke. Az a szuperképessége, hogy kiskutyatekintetével és konstans, ragyogó mosolyával megbabonáz. Tiszta boszorkányság, ha engem kérdezel.

Valami nem stimmel azokkal az emberekkel, akik túl sokat mosolyognak. Kezdettől fogva volt egy sanda gyanúm, hogy túl szép, hogy igaz legyen. És nem sikerült rácáfolnia.

Engedd meg, hogy visszarepítselek négy évvel ezelőttre, az első év első hetére. Mindösszesen négy és fél nap erejéig meglehet, hogy mikroszkopikus mértékben bejött nekem Renner (mint mondtam, boszorkányság). Az első órán előttem ült. Mindennap megfordult, rám villantotta tökéletes fogsorát, és kölcsönkért egyet a sok-sok ceruzám közül. Egy hét alatt egy egész csomag töltőceruzám bánta, de mindennap ez volt a kedvenc pillanatom.

Egyik reggel, ahelyett, hogy ceruzát kért volna, egy cetlit csúsztatott oda nekem, amelyen az állt: Gólyabál? Karikázd be: igen vagy nem.

Nagy kihívást jelentett leplezni az izgatottságomat. Magamban mentális cigánykerekeket hánytam, és a levegőbe csapkodtam. Végül azonban csak higgadtan bólintottam, és bekarikáztam az igent.

Megbántam, hogy ennyire meggondolatlan voltam, amikor óra után elmondtam Kassie-nek, és kifürkészhetetlen arckifejezése láttán még a nyakamat is elöntötte a pír.

– Simán mondhatok még neki nemet – ajánlottam fel alázatosan, a korlátnak támaszkodva. – Tudom, hogy meg kellett volna kérdezzelek előbb. Csak azt hittem, nem fog zavarni, most, hogy Ollie-val vagy. De megértem, mivel kavartál vele, és…

A fejét rázva leintett, majd sietősen megindult felfelé a lépcsőn.

– Tulajdonképpen meg kellett volna kérdezned. De ő annyira nem az esetem – biztosított róla, miközben követtem. – Ne érts félre, örülök neked. Csak… meglepődtem.

Soha nem gondoltam volna, hogy lesz randim a gólyabálon (habár rajta volt a kilencedikes bakancslistámon). Azt sem feltételeztem, hogy Renner nem csak Kassie bosszantóan merev barátnőjét látja bennem. Különben is, megszoktam, hogy láthatatlan vagyok. Ha a baráti társaságunk egy romkom lenne, Kassie lenne a főszereplő – a napsugaras álomcsaj, sziporkázó nevetéssel. Aztán ott van Nori, aki mindent a maga módján csinál, és bohókás beszólásokkal dobálózik. Aztán ott vagyok én. Én nem vagyok pimasz, dögös vagy jópofa. Még ahhoz sem vagyok elég bájos, hogy én legyek a kötött mellényt viselő, karót nyelt hősnő, akinek „csak egyszer-egyszer le kell lazulnia”. Én a harmadrangú karakter vagyok. A túlteljesítő, anyuka típusú barátnő, aki mindenkiről gondoskodik a háttérben, de semmi ráhatása nincs a cselekmény előmozdítására.

De elkalandoztam. Visszatérve a gólyabálra: az volt a terv, hogy Renner és Ollie értünk jön Kassie-ékhez. Pizzát rendeltünk, és az egész estét Kassie szobájában töltöttük készülődéssel, miközben a majdani dupla randevúinkról fantáziáltunk.

– Mindenképp hozzál mentolos cukorkát! Tutira meg fog csókolni – jelentette ki Kassie, miközben áttetsző csillámpúdert pöttyintett az orromra.

Felvillanyozódtam, elképzelve a legelső csókomat a diszkógömb szétszóródó fényei alatt.

– Gondolod?

– Ja, tuti. És amit a nyelvével csinál… – Na tessék! Íme egy újabb emlékeztető, hogy valójában Kassie első fiúja Renner volt. Az ilyen megjegyzésekkel zavarba hozott, noha nem állt szándékában. Csak próbált kapcsolódni hozzám. És reálisan nézve, az én bizonytalanságom nem az ő hibája volt.

Annak ellenére, hogy örökké azt éreztem, a második vagyok a legjobb barátnőm mögött, aznap este csinosnak láttam magam a halvány rózsaszín szatén miniruhámban. Kassie azt állította, hogy kiemeli a lábamat. Fájt az arcom az izgatott mosolygástól. Ám amikor Ollie megérkezett egyedül, az arckifejezése komor volt. Azonnal könnybe lábadt a szemem.

– J. T., öhm… az utolsó pillanatban lemondta. Valamit elfelejtett, ami ma van – magyarázta sietősen Ollie, mielőtt Kassie becipelt volna a házba.

– Valamit tudnod kell J. T.-ről: ő egy hímringyó. Azt hallottam, hogy egy Tessa nevű, fairfaxi röpis csajjal jár – mondta Kassie, miközben vécépapírral letörölte a szétkenődött szemfestékemet.

– Miért nem mondtad el? Ha tudtam volna, sosem egyeztem volna bele, hogy vele menjek – szipogtam a fürdőszobai pulton ülve.

Tétován, bizonytalanul kifújta a levegőt.

– Olyan boldog voltál, amikor elhívott… Nem volt szívem kipukkasztani a buborékodat.

– Ahh, mekkora seggfej! Meg kellene mondanom neki a magamét – csattantam fel, miközben ökölbe szorult a kezem az ölemben.

– Nem. – Kassie hangja határozott volt. – Tudod, mi a legjobb bosszú? – kérdezte felvont szemöldökkel. – Ha lesz egy mesés estéd, táncolsz az összes barátjával, és teljesen megfeledkezel róla. – Felém nyújtotta a kezét, és lerántott a pultról.

Kassie tanácsával ellentétben sosem felejtettem őt el. És nem is bocsátottam meg neki.

Renner megpróbált bocsánatot kérni a rákövetkező hétfőn, az első órán.

{1} Standardizált teszt, amit széles körben használnak az Egyesült Államokban a főiskolai felvételinél.