Jon Fosse

Melankólia

– részlet –

A. Dobos Éva fordítása

KALLIGRAM
2025

A fordítás Jon Fosse Melancholia I–II.
(Det Norske Samlaget, Oslo, 1999)
című műve alapján készült.
Fordította A. Dobos Éva

Originally published under the title: Melancholia I–II.
Copyright © 1995/96 by Jon Fosse and Det Norske Samlaget
Copyright © 2025 by Det Norske Samlaget
Published by permission of Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg
Hungarian translation © A. Dobos Éva, 2012, 2025
ISBN 978 963 468 540 1

Melankólia I.

Tor Ulven emlékére

Düsseldorf, délután, 1853 ősz vége: Az ágyamon fekszem a lila bársonyöltönyömben, a finom úri ruhámban és nem akarok találkozni Hans Gudével. Nem akarom Hans Gudétől hallani, hogy nem tetszik neki a kép, amin éppen dolgozom. Ágyban akarok maradni. Nincs erőm ma Hans Gudével találkozni. Mi lesz, ha Hans Gudének nem tetszik a kép, amin dolgozom, és csapnivalónak találja, engem rossz festőnek tart, mi lesz, ha Hans Gude végigszántja vékony kezével a szakállát, rám néz a keskeny szemével és azt mondja, hogy nem tudok festeni, hogy semmi keresnivalóm a Düsseldorfi Művészeti Akadémián, sőt, egyetlen művészeti akadémián sincs keresnivalóm, mi lesz, ha Hans Gude azt mondja majd nekem, hogy soha nem lesz belőlem festőművész. Nem engedhetem, hogy Hans Gude kimondja. Ágyban maradok, mert Hans Gude ma bejön a padláson berendezett műterembe, ahol szép sorban állunk egymás mellett és festünk, egyik állványtól sétál majd a másikig és elmondja, mit gondol a képeinkről, az én képemet is megnézi és mond róla valamit. Nem akarok találkozni Hans Gudével. Mert tudok festeni. És Gude tud festeni. És Tidemann tud festeni. Tudok festeni. Senki sem tud úgy festeni, mint én, csak Gude. És Tidemann. És ma Gude megnézi a képemet, de én nem leszek ott, mert ma ágyban maradok és bámulok a levegőbe, az ablak felé, fekszem az ágyon a lila öltönyömben, a finom bársonyöltönyömben, és hallgatom az utca zaját. Nem akarok bemenni a műterembe. Csak feküdni akarok. Nem akarok találkozni Hans Gudével. Keresztbevetett lábbal fekszem az ágyon, ruhástul fekszem az ágyon a lila bársonyöltönyömben. Bámulok a levegőbe. Ma nem megyek be a műterembe. És valamelyik szobában, talán a hálóban, vagy talán a nappaliban van az én kedves Heleném. Az én kedves Heleném is ebben a házban van. Behoztam a bőröndöket a folyosóra és Winckelmann asszony megmutatta a szobát, amit kijelölt a számomra. Megkérdezte, tetszik-e a szoba és én bólintottam, mert a szoba szép, soha életemben nem volt ilyen szép szobám. És megláttam Helenét. Ott állt Helene a fehér ruhájában. Szőke, feszes csomóba fogott hullámos hajával, kerek kis álla fölött pici szájával állt ott Helene. Ott állt azzal a kerek szemével. Helene állt és ragyogott rám a szeme. Az én kedves Heleném. A szobámban fekszem az ágyon és Helene valahol a házban jár-kel a gyönyörű, ragyogó szemével. Fekszem az ágyon és hallgatózom, hátha meghallom Helene lépteit. Vagy talán nincs is bent? És az az átkozott nagybátyád, Helene kedves. Hallasz engem, Helene? Az az átok Winckelmann úr. Mert én csak feküdtem az ágyon a lila bársonyöltönyömben, mikor valaki bekopogott az ajtón, arra sem volt időm, hogy felálljak és máris nyílt az ajtó és az ajtóban állt Winckelmann úr, fekete szakáll, fekete szem, pocakján feszülő mellény. És Winckelmann úr csak bámult rám, nem szólt egy szót sem. Leszálltam az ágyról, felálltam és elindultam az ajtó felé. Winckelmann úrhoz léptem és kinyújtottam felé a kezem, de ő nem fogadta. Ott álltam Winckelmann úr felé nyújtott kézzel, de ő nem fogadta el a kezemet. Lehajtottam a fejem. Ekkor Winckelmann úr azt mondta, hogy ő Winckelmann asszony bátyja, Winckelmann úr. Rám nézett a fekete szemével. Aztán csak megfordult és kiment, becsukta maga mögött az ajtót. A nagybátyád, Helene kedves. Fekszem az ágyon a lila bársonyöltönyömben és hallgatózom, itt vagy? A te lépteidet hallom? A te lélegzetvételedet? A lélegzeted hallom? Fekszem az ágyon a szobámban, felvettem az öltönyömet, keresztbevetett lábbal fekszem és hallgatózom, a lépteidet hallom? Itt vagy a házban? Az éjjeliszekrényen van a pipám. Hol vagy, Helene? Kezembe veszem a pipámat. Meggyújtom a pipámat. Fekszem az ágyon, öltönyben, a lila bársonyöltönyömben, és megszívom a pipámat. Hans Gude ma nézi meg a képemet, de nem merem meghallgatni a véleményét, inkább itt fekszem az ágyon és a te lépteid neszét hallgatom, Helene. Nem akarok kimenni. Én ugyanis festő vagyok. Lars Hertervig festő, düsseldorfi akadémista, tanárom a híres Hans Gude. A Jägerhofstrassén bérelek szobát Winckelmannéknál. Nem vagyok rossz festő. Stavangeri fiú vagyok, igen, stavangeri fiú, jelenleg Düsseldorfban élek és festőművésznek tanulok. Finom ruhát viselek, lila bársonyöltönyt, festő vagyok, igen, én, a kölyök, a csavargó, a kvéker fia, a faluszéli, a festőinas, én, akit most Németországba küldtek, a Düsseldorfi Művészeti Akadémiára, maga Hans Gabriel Buchholdt Sundt küldött Németországba, a Düsseldorfi Művészeti Akadémiára, hogy én, Lars Hattarvåg kitanuljam a festészetet és tájképfestő legyen belőlem. Jelenleg festőnövendék vagyok, a tanárom maga Hans Gude. És én valóban tudok festeni. Máshoz nem nagyon értek, de festeni tudok. Tudok festeni, a többi növendék közül szinte senki sem tud festeni. Hans Gude tud festeni. Hans Gude ma megnézi a képet, amin dolgozom, megmondja, tetszik-e neki a kép, vagy sem, elmondja, mi jó és mi rossz a képen. A műteremben körülállnak a többiek, akik nem tudnak festeni, és egymásra néznek majd és suttognak és bólogatnak. Hallani fogják, mit mond Gude. Gude először csak motyog és hümmög és dünnyög, aztán rám néz a keskeny szemével és azt mondja, hogy nem tudok festeni, menjek vissza, ahonnan jöttem, semmi értelme festészetet tanulnom, mert egyáltalán nem tudok festeni, ezt fogja Hans Gude mondani. Nem lesz belőlem tájképfestő. Hans Gude. Hans Gude ma megnézi a képet, amin dolgozom. De nem merem meghallgatni Hans Gude véleményét, mert ha Hans Gude, aki valóban tud festeni, azt mondja rólam, hogy nem tudok festeni, akkor valóban nem tudok festeni. Akkor nincs más hátra, mint hazautazni és beállni festőinasnak. Én gyönyörű képeket akarok festeni, mert senki sem tud úgy festeni, mint én. Mert én tudok festeni. De a többi festőnövendék nem tud festeni. Ők csak állnak, bólogatnak és sugdolóznak és röhögnek. Festeni nem tud egyikük sem. Fekszem az ágyon és pipázok. És a zongoramuzsika. Hallom a zongora hangját. Hallom a nagy ház nappali szobájából a zongoramuzsikát, a nagy házban bérelek szobát, fekszem az ágyon a lila öltönyömben, a finom bársonyruhámban, fekszem szájamban a pipával, Lars Hertervig festő, nem akárki fekszik itt az ágyon, és fekve hallgatom a zongoramuzsikát. Hallgatom a tiszta, gyönyörű zenét, az egyenletes, könnyű futamokat. Fekszem az ágyon és hallgatom az én kedves Heleném zongorajátékát. Ez csak az én kedves Heleném lehet, csak az ő játéka lehet. A világ legszebb zongoramuzsikája. Nem vagyok akárki, és most Helene zongorázik. És a kedves kicsi Helene nekem zongorázik. Mert hiszen Helene Winckelmann Lars Hattarvåg kedvese. Meg is mondták egymásnak, igen, megmondták egymásnak, hogy egymáséi, a kedvesed vagyok, ennyit mondtak egymásnak. És a lány, Helene Winckelmann megmutatta Larsnak a haját. Az égszínkék szemű Helene Winckelmann, akinek hosszú, szőke haja a vállára omlik mikor kibontja és nem köti fel, és ő! Lars Hattarvåg! saját szemével látta Helene kibontott haját! Látta ragyogni a szemét. Látta Helene vállára omló haját. Mert Helene Winckelmann neki bontotta ki a haját, megmutatta neki szabadon leomló haját. Helene a szobában állt és kibontotta a haját. Helene Winckelmann háttal állt neki az ablaknál, mikor felemelte a kezét és kioldotta a haját. És akkor Helene haja hullámosan omlott le a vállára. És ő, Lars Hattarvåg, aki a sziklákkal teli öböl partjáról jött, ahol a tengerből kiálló sziklák kalapokra hasonlítanak, ezért hívják Hattarvåg-öbölnek, ezért hívják őt Hattarvågnak, vagy Hertervignek, ő, aki a kalapszerű sziklákkal teli öböl partjáról jött, egy északi félsziget lakója Norvégországból, ő, a Borgøya-sziget lakója, ő, Lars Hertervig, a Düsseldorfi Művészeti Akadémia hallgatója, az albérleti szobájában, székén ülve nézhette, ahogy Helene Winckelmann az ablak előtt áll derekáig hullámzó kibontott hajával. Ekkor Helene lassan felé fordult. Ott állt és nézte Larsot, haja keskeny kis arca két oldalán omlott lefelé, ott állt égszínkék ragyogó szemével, pici, keskeny szájával, pici állával. A ragyogó szemével. Haja a vállára omlott. Lars látta a mosolyát. Látta elkerekedő szemét, mikor ránézett. Helene szeméből olyan vakító fény áradt, amilyet addig még sohasem látott. Helene szeme fénye. Sohasem látott ilyen erős fényt. És ekkor ő, Lars Hattarvåg, felállt. És ott állt Lars Hattarvåg, lila bársonyöltönyében, ő, Lars Hattarvåg, ott állt leeresztett karokkal, csak Helene haja, szeme, szája lebegett előtte, megkövülten állt, és akkor körbeölelte a Helene szeméből áradó fény, mintha meleg, nem, nem meleg! nem meleg, hanem fény! igen, a Helene szeméből áradó fény megvilágította! és ez a fény átformálta, nem a Hattarvågból származó Lars volt többé, más ember lett, nyugtalansága, szorongása, hiányérzete, ami félelem képében lakozott benne, minden, ami után sóvárgott, megtelt a Helene Winckelmann szeméből áradó fénnyel, és Lars megnyugodott, megtöltötte a fény, és ott állt leeresztett karokkal, és aztán, akaratától megfosztva, ösztöneinek engedelmeskedve elindult Helene Winckelmann felé, és eltűnt Helene fényében, a Helene körül ragyogó fényben, és olyan nyugodt volt, mint életében addig soha, olyan hihetetlenül nyugodtnak érezte magát, és átölelte Helenét és szorosan a lány testéhez simult. Ő, Lars Hattarvåg Helenét ölelve állt nyugodtan, megtöltötte egy ismeretlen valami. Lars Hertervig Helene Winckelmann részévé vált. Többé nem önmaga, hanem Helene Winckelmann része. Beléköltözött egy ismeretlen valami. Helene része. Öleli Helenét, aztán Helene is átöleli őt. Lars Helene hajába, vállába fúrja az arcát. Beléköltözött valami, nem tudja, mi az a valami, és neki, Lars Hertervig tájképfestőnek sejtelme sincs, mi költözhetett belé, de aztán felvillan előtte, aztán már tudja, hogy a képeiből költözött át valami a testébe, valami a legjobb képeiből, az költözött belé, tudja, mert ez az érzés már korábban is megérintette, de eddig még soha nem költözött a zsigereibe úgy, mint most, mikor ő, Lars Hertervig festő Helene Winckelmann haja illatát szívja magába. És Lars csak áll a Helenéből áradó fényben, és megtölti a fény. És most, az ágyon fekve nem tudja felidézni, meddig tartotta karjában Helenét, meddig ölelte az ő drága Helenéjét, de sokáig, talán egy óráig is a karjában tartotta és most itt fekszik az ágyon a lila öltönyében és hallgatja a világ legszebb zongoramuzsikáját. Az én kedves Heleném zongorázik. És én, Lars Hattarvåg, Lars, láttam, mikor Helene kibontja azt a gyönyörű haját, láttam őt az ablak előtt állni a szobámban és láttam a vállára omló szőke, hullámos haját. És láttam a Helene szeméből áradó fényt. Rám ragyogott Helene fénye. Beléptem Helene fényébe. Felálltam a székről, Helene elé álltam, és rám ragyogott a fény és megnyugodtam, sokáig álltam Helene fényében és a karomba zártam, arcomat a vállába fúrtam, és álltam és szívtam a haja illatát, míg végül Helene azt suttogta, hogy mennie kell, mert mindjárt megjön az anyja, de addig álltam és szívtam a haja illatát, és most az ágyamon fekszem a lila bársonyöltönyömben és hallgatom a nappaliból a zongoramuzsikát, az én kedves Heleném játszik. Láttam a hajadat, kedves Heleném. Láttalak az ablak előtt, mikor kibontottad a hajad. Felálltam a székről, hozzád léptem, és átöleltelek. Ott álltam és szívtam magamba a hajad illatát. A füledbe súgtam, hogy ugye, most már a kedvesem vagy? Te pedig azt súgtad a fülembe, hogy igen, a kedvesed vagyok. Többet nem szóltunk. Aztán hallottuk, hogy kinyílik egy ajtó, aztán becsukódik. Elengedtük egymást. Ott álltunk az egyre zsugorodó fényben, eltűntünk. Más lett a hajad. És meghallottuk a folyosóról a léptek zaját. Azt mondtad, hogy hazajött az anyád, menned kell, sietned kell, de először meg kell igazítanod a hajadat, mondtad és rám mosolyogtál. Mert ha nem vagy a nappaliban, akkor az anyád bejön ide, a szobámba, és bekopog az ajtón. Azonnal menned kell, mondtad. És láttalak az ajtó felé menni, kiléptél a folyosóra és becsuktad az ajtót, és hallottam, hogy végigmész a folyosón, és hallottam, hogy kiáltasz anyádnak, csókolom mamácska, itt, itt vagyok mamácska, hazajött már a mamácska, kiáltottad. Én pedig visszamentem az ágyamhoz és leheveredtem. Az ágyamon feküdtem és az ablakot néztem, ahol az imént álltál. Magam elé képzeltelek, ott álltál az ablak előtt. Az ablak előtt álltál kibontott hajjal. És akkor kopogtak az ajtón. Még le sem szálltam az ágyról, mikor megláttam az ajtóban a nagybátyádat. Winckelmann urat. Fekete szakáll, fekete szem. Leszálltam az ágyból. Az úr megmondta a nevét, Winckelmann úr. Kezet nyújtottam neki, de nem fogadta, hanem csak megfordult, becsukta az ajtót és elment. Az ágyon fekszem a lila bársonyöltönyömben és hallgatom a gyönyörű szép zongoramuzsikát. Hallom, hogy a nappaliban zongorázol. Én vagyok Lars Hertervig, a fiatal norvég festő, az új norvég festészet egyik legnagyobb tehetsége, ez vagyok én, mert kiemelkedő tehetség vagyok. És én valóban tudok festeni. És nem merem meghallgatni, mit szól Gude a képhez, amelyen dolgozom. Hiszen tudok festeni! Tudnom kéne festeni! Tud valaki nálamnál jobban festeni? Elképzelhető, hogy még Gudénél is jobban tudok festeni, ezért mondja majd nekem, hogy nem vagyok jó festő. Gude azt mondja majd, hogy nem tudok festeni és ezért menjek haza, semmi keresnivalóm a művészeti akadémián, sem itt, sem másutt, mondja majd Gude, ezért, mondja majd Gude, mázoljak inkább ajtókat, és ne képet. Gude ma megnézi a képemet, elmondja a véleményét, de én nem vagyok rá kíváncsi. Mert Gudének biztos nem fog tetszeni a képem. Tudom. Nem vagyok kíváncsi Gude véleményére. Az ágyon fekszem és nem vagyok kíváncsi arra, mit gondol Gude a képemről, mert most jól érzem magam, most a kedves Heleném játékát hallgatom, és oly gyönyörűen játszol. A legeslegszebb zongoramuzsika. A gyönyörű zene beszűrődik a nappaliból a szobámba. Megszívom a pipámat. Hallom, hogy megszakítod a zongorajátékot, az utolsó hangok eltűnnek, mint füst a levegőben és a fényben. Hallom, hogy kinyílik egy ajtó, léptek zaját hallom a folyosón. Te lennél az, te közeledsz felém? Bejössz hozzám és megmutatod a hajad? Kibontod a hajad az ablak előtt, és ott állsz majd álomszépen, az én gyönyörűségemre? Vagy a nagybátyád jön megint? Jön a nagybátyád, hogy kidobjon? Bekopog az ajtón, aztán rám néz, nem szól egy szót sem, aztán közli majd velem, hogy ő Winckelmann úr, csak ennyit, semmi többet? Azután pedig megmondja, hogy távoznom kell, hogy nem lakhatok itt, hogy azonnal el kell mennem? A folyosóról léptek zaját hallom, nyugodt könnyű léptek. És tudom, hogy a folyosóról a te lépteid zaját hallom. A lépések egyre közelednek. Felülök az ágyon. Az ágy szélén ülve figyelem az ajtót. Hallom, hogy a lépések zaja elhal az ajtó előtt. Valaki kopog az ajtón. Hallom, hogy te kopogsz, más nem lehet. Nem kopoghat más az ajtón, csak te. Ki kell szólnom, hogy tessék, ki kell szólnom, hogy tessék bejönni.

– Tessék! – mondom.

Az ajtóra nézek, látom, kinyílik, lassan kinyílik az ajtó. Tudom, hogy te jöttél el hozzám. Megjöttél. Látom az arcodat, a pici arcocskádat, az ajtóban állsz és mosolyogsz rám! És kitárod az ajtót, és szőkén omlik le a hajad az orcád két oldalán. És az a nagy, égszínkék szemed. Van valami az arcodon, valami a szemedben. Sarkig tárod az ajtót, ott állsz előttem a fehér ruhádban. Egyszer csak lesütöd a szemed. A földet nézed, aztán felemeled a fejed és rám nézel, én az ágy szélen ülök. Nézlek és mosolygok. Te nem nézel rám, csak bámulsz magad elé a levegőbe, és van valami az arcodon és a szemedben.

– Gyere csak tovább – mondom.

És látom, hogy bólintasz. És becsukod az ajtót. Gyönyörű vagy, ahogy az ajtó előtt állsz. Lesütöd a szemed. És látom, hogy elindulsz a szobában a szék felé. Van valami az arcodon, és a szemedben. Valami bajod van. Leülsz a székre. Mi van az arcodon? A szemedben?

– Hallottad, hogy zongoráztam? – kérdezed.

– Igen – felelem.

És aztán csak hallgatsz, lesütött szemmel.

– Gyönyörűen játszottál – mondom.

– Beethoven – mondod.

– Aha, Beethoven, igen, az volt, – mondom.

És rád nézek, gyönyörű vagy, ahogy lesütött szemmel ülsz a széken.

Nem mondhatom, hogy ebben a házban hallottam először zongoramuzsikát, azelőtt soha, mert Borgøya-szigeten nem volt zongora, egész Stavanger városában sem, ezt tudom, illetve Hans Gabriel Buchholdt Sundt házában volt zongora, és természetesen Kjellandéknál is, nem is zongora hanem klavikord, ahogy mi nevezzük, de lehetett zongora más házaknál is, csak én a te játékod előtt sose hallottam zongoramuzsikát, de ezt az ágy szélén ülve nem mondhatom el neked és a földet nézem és azt szeretném ha most felállnál és megállnál előttem a karcsú derekaddal a fehér ruhádban, domborodó pici melleddel, megállsz előttem és kibontod a hajad. És a hajad a válladra omlik. Te meg csak állsz előttem, lesütött szemmel, én felállok, hozzád lépek és átölellek, magamhoz szorítalak, és nem mozdulok csak tartalak a karomban és beszívom a hajad illatát. Meg sem mozdulok. Állok és szorítalak magamhoz. És te átölelsz, és csak állunk ott ketten. Csak állunk ott ketten. Szótlanul, egymás mellett, egymásba olvadva.

– Mondanom kell neked valamit – szólalsz meg.

Nézzük egymást és aztán mindketten lehajtjuk a fejünket és most el kell mondanod, miért jöttél.

– A nagybátyám – mondod. – A nagybátyám azt mondja, hogy el kell innen költöznöd.

Azt mondod, hogy el kell költöznöm? És vajon miért kell elköltöznöm? Nem akarod, hogy itt lakjak? Miért nem akarod, hogy itt lakjak?

– A nagybátyád? – nézek rád kérdőn.

– Azt mondta, hogy el kell innen költöznöd – mondod.

Nem régen lakom itt. Szinte csak most költöztem be. És most költözzek el. Kifizettem a szobámat, van pénzem, a lakbért rendeztem.

– De hiszen kifizettem – mondom.

– Nem az a baj – mondod. – A nagybátyám megmondta anyámnak, hogy el kell innen költöznöd, és anyám szerint is így lesz jó. Nem tudom, miért, de így van. Gondoltam, jobb ha én szólok neked.

El kell innen költöznöm. És Helene, Helene ezentúl is itt lakik majd. És én talán soha többé nem láthatom Helenét. Mert ki kell költöznöm a szobámból. A nagybátyád azt mondta, hogy ki kell költöznöm a szobámból, és az anyád is így látja jónak, és nincs más hátra, mint elköltözni. De hová menjek lakni? A műterembe? Alhatok a szabad ég alatt is, ha kell, de nem fogom látni Helenét. Többé nem látom Helenét.

– Látlak majd még? – kérdezem.

Ezt nem kellett volna kimondanom. Hiszen Helene nem találkozhat velem, hiszen fiatal még ahhoz, hogy találkozhasson velem. Helene csak tizenöt éves, vagy talán tizenhat, nem is tudom, hány éves lehet, szavamra mondom. Semmit sem tudok. De látni szeretném őt. Felállok, elindulok Helene felé, Helene a széken ül. Megállok előtte. Végül is Helene lenne az, aki nem akar többé látni, talán ő akarja, hogy kiköltözzek, talán csak ráfogja a nagybátyjára, Winckelmann úrra, de lehet, hogy Helene kívánja a távozásomat? Helenére nézek, lesütött szemmel ül. Talán ő akarja, hogy elköltözzek? Megkérdezem Helenétől, hogy ő akarja-e vajon, hogy elköltözzek?

– Akarod, hogy elköltözzek? – kérdezem.

És Helene megrázza a fejét. Lehet, hogy csak úgy mondja, hogy nem akarja? Valójában mást nem mondhat, mert hiszen ő súgta a fülembe, hogy a kedvesem, most meg el akar innen költöztetni.

– Nem akarod, hogy elköltözzek? – kérdezem.

És Helene megrázza a fejét. És Helene talán nem is akarja, hogy elköltözzek. Lehet, hogy a nagybátyja akarja? De ő nem mondta, hogy menjek el, Helene anyja sem mondta, csak egyedül Helene. Helene azt mondta, hogy a nagybátyja kívánja a távozásomat. És közben ő maga, Helene akarja, hogy elköltözzek és soha többé ne lássam.

– Miért akarja a nagybátyád, hogy elköltözzek?

Feléd fordítom a tekintetem, kedves Heleném. Előtted állok, nézlek, te a széken ülsz és nem felelsz, csak ülsz és némán bámulod a padlót.

– Tegnap este mondta a nagybátyád? – kérdezem.

Némán ülsz és bámulod a padlót, picit bólintasz.

– Valami rosszat tettem? – kérdezem.

Némán ülsz és bámulod a padlót.

– De ugye, a kedvesem vagy? – mondom. – Igaz? A kedvesem vagy? Látnom kell téged, akkor is, ha nem lakom itt. Eljövök hozzád, találkozhatunk az utcán, bárhol.

A válladra teszem a kezem. És te csak ülsz némán, lesütött szemmel. És a kedves Heleném előtt állok, kezem a vállán. És látom, hogy emelkedik és süllyed a melled. Látom a melledet a fehér ruha alatt. Azt akarod, hogy költözzek el, azt akarod, hogy többé ne lássalak. De hiszen a kedvesem vagy. Látni akarom a melled. Nem kérheted, hogy elköltözzek innen. Hagyom lecsúszni a kezem a válladról, le a melledre. Kezemben tartom a kerek melledet. Felemeled a kezed, átfogod a csuklómat, eltolod a kezemet a melledről.

– Biztosan azért – mondod.

Előtted állok, kezem az oldalam mellett, te pedig fogod a csuklómat.

– Azt akarod, hogy elköltözzek? – mondom.

Megrázod a fejed és elengeded a csuklómat.

– Helene! – kiáltom.

És tudom, hogy most szólítalak először a neveden, magamban már milliószor kimondtam, újra és újra kimondtam a neved. Helene, Helene, Helene, mondogattam, de neked még soha, másnak sem, soha. És most kimondom a neved, és nem elég egyszer.

– Helene, Helene – mondom.

– Igen, Lars – mondod.

A szemembe nézel. Mosolyogsz rám. Én is mosolygok rád.

– Én és te – mondom.

– Én és te – mondod.

Mosolygunk egymásra, megfogom a kezed, tenyeremben tartom lágyan.

– Szerelmespár vagyunk – mondom. Te és én szerelmespár vagyunk.

– Én és te – mondod.

Egymás szemébe nézünk, egymásra mosolygunk. Átölelem a válladat, magammal viszlek a szoba túlsó végébe. Leülünk az ágy szélére… … …

Melankólia II:

Åsane, este, 1991 késő őszén: Ő, Vidme, esőben, szélben gyalogol a sötét járdán, Vidme író, a harmincas évei közepén jár, kopott kabátjában lépked a járdán és arra gondol, hogy a külső szemlélő számára a teste körvonalai biztosan kivehetetlenek, mert szürke kabátja és fekete esernyője valósággal eggyé olvad a sötéttel és az esővel. Vidme siet a járdán, testét előredönti, dacol a széllel és az esővel, fejét oldalra hajtja, arcát elfordítja az úttesttől, hosszú autólánc, gondolja Vidme, összefüggő autósor suhan el mellette. Vidme elfordítja arcát az úttesttől, mégis látja az autók vizes aszfalton tükröződő fényeit. Vidme megszaporázza lépteit és arra gondol, hogy meg kell mondania a nevét és jövetele célját. Ezen túl kell esnie. Mert ő, Vidme, a harmincas éveit taposó, őszülő hajú férfi úgy érzi, hogy az írás elvezette egy fontos ponthoz, a további életét meghatározó fordulóponthoz, ezért siet Vidme esőben, szélben a járdán, és arra gondol, hogy a sok éve tartó írói munkálkodása végül is rádöbbentette egy fontos dologra, amit kevesen tudnak, meglátott valamit, amit kevesen látnak, gondolja Vidme esőben, szélben lépkedve, mert ha az ember kellőképpen céltudatos és összpontosít a munkájára és a dolgok mélyére ás, akkor meglát valamit, amit az emberek többsége nem lát, ő viszont igen, gondolja Vidme, és az esőben, szélben lépkedve úgy érzi, ez a legfontosabb hozadéka azoknak a hosszú éveknek, amikor nap mint nap az íróasztalnál ült és írt. Vidme úgy érzi, hogy írásai folytán valaminek a mélyére jutott, ami bizonyos pillanatokban, az éleslátás boldog perceiben nem más, mint egy isteni villanás de Vidme nem kedveli sem az isteni, sem a villanás kifejezést, és ha nem ódzkodna annyira ezektől a szavaktól, akkor elmondhatná, hogy a villanás felismerését nem tudja meg nem történtté tenni, bár nevetséges a felismerés, nevetséges mind Vidme mind mások számára, de egyes villanások alatt, ha az aránylag sikertelen író le tudná írni ezt a szót, Vidme valami olyasmi közelébe került, amit ugyan leírni nem fog soha, de valójában Istennel való találkozásnak kellene neveznie. Ezért rója Vidme az utcákat esőben, szélben. De az isteni villanást, nem beszélve magáról Istenről, Vidme sohasem lesz képes leírni. Még sincs rá más szó. És most, a koraesti órában Vidme esőben, szélben rója az utcákat, fekete esernyője alatt lépked az esőben, az esernyőt igyekszik maga előtt tartani, hogy védelmet nyújtson az esőtől, Vidme a járdán lépked és az esernyőt kifordítja a szél. Vidme a mai napon döntött. Először megmondja a nevét, Vidme vagyok, aztán elmondja jövetele okát. Vidme, az aránylag sikertelen író esőben, sötétben rója Bergenben az Åsane városrész utcáit. Megfordul a szél és kifordítja Vidme esernyőjét. Vidme megpróbálja összecsukni az esernyőt. Nem sikerül, egy-két merevítő drót máris eltört. Újra megpróbálja összecsukni, de nem sikerül, és kifordult esernyővel a kezében tovább dacol az esővel, széllel. Haja csurom víz. Arcán végigfolyik az eső. Vidme felemeli a szabad kezét és nedves haját hátrasimítja a homlokából, és megtörli az arcát. Vidme esőben rója a sötét utcákat és döntött, ma délután meghozta a döntést. Meg kell tennie. Nem lehet biztos a dolgában, ameddig meg nem teszi. Szakad az eső, Vidme csurom vizesen siet a járdán. Úgy gondolta, hogy ma hozzáfog az új regény megírásához, de ebből nem lett semmi. Ma akart hozzáfogni a regényhez, amely Lars Hertervig képeiről fog szólni, mert egyszer, egy véletlen folytán elhatározta, hogy Lars Hertervig képeiről fog regényt írni. Szakadt az eső, és az eső elől a Nasjonalgalleribe húzódott, egy oslói esős délelőttön Vidme betér a norvég nemzeti képtárba, végigmegy a termeken és megakad a szeme egy festményen, a festmény vonzza őt magához, Vidme megáll és bámulja Lars Hertervig Borgøya-sziget című festményét. Vidme, az író, valamikor az ezerkilencszáznyolcvanas évek végén Lars Hertervig képe előtt állt, Vidme, az író, egy esős oslói délelőttön megállt Lars Hertervig képe előtt és az a pillanat jelentette élete addigi legnagyobb felismerését. Igen, így érzi. Élete legnagyobb felismerése volt. És ha meg kellene fogalmaznia, milyen érzés kerítette akkor hatalmába, mindössze annyit tudna mondani, hogy hideg futott végig a hátán, szemét könny futotta el, és lépéseket hallott, valaki megállt mögötte, talán a képet akarta megnézni, amely előtt könnyezve állt Vidme, az író. Könnyes szemmel nézte a kék eget Lars Hertervig festményén, amelyet az oslói nemzeti képtárban őriznek. De tovább kellett mennie. Megtörölte a szemét és felocsúdott. Azon a délelőttön, amikor Vidme betért a nemzeti képtárba, leadta a táskáját a megőrzőben, és belépett a terembe, Vidmével azon a délelőttön történt valami. Maga sem tudja pontosan, mi volt az a valami, de Vidme úgy gondolja, hogy azért állt meg Hertervig festménye előtt és azért érezte ezt élete legnagyobb felismerésének, mert rokonságban van Lars Hertervig festővel. Ám ez így eléggé ostoba, gondolja Vidme. Túlságosan is ostoba. Vidme, az író, mégis úgy képzelte, hogy írni fog Lars Hertervig festőről, pontosabban nem róla, nem, nem, de valójában mégiscsak róla. Vidme, az író, a középszerű író, egy szürke őszi reggelen, másnaposan betér a nemzeti képtárba. A képtárban megpillantja egy távoli rokon, Lars Hertervig festő képét. Ekkor elhatározza, hogy Lars Hertervigről fog írni, vagyis egyáltalán nem róla, de mégis róla. A mai napon akarta elkezdeni a munkát. De néhány órával később, miután egyetlen szót sem vetett papírra, Vidme, az író, felállt az íróasztaltól, felvette a kabátját és kilépett az esőbe és most az út mentén, a járdán lépked a sötét esőben, kezében a kifordult esernyője, és azt gondolja, ismét azt gondolja, hogy először bemutatkozik, aztán pedig elmondja jövetele okát, mert Vidme, az író, Bergenben az Åsane negyedben, a lelkészhez igyekszik. Vidme dacolva a sötét esővel a lelkészhez igyekszik, ráadásul nő az illető, Vidme a Norvég Államegyház lelkésznőjével fog beszélni. Vidmének megbeszélt találkája van a Norvég Államegyház képviselőjével. A Norvég Államegyház iránt Vidme mindig is mélységes megvetést érzett, és már tizenöt éves korában kilépett a kötelékéből. Nevetséges. Vidme, az író, nevetséges figurának látja magát, amint sötétben, esőben lépked a járdán, és meg van róla győződve, hogy a regényből kivillanó vihogásnak és nevetésnek Istenhez van köze, ezért igyekszik ma Vidme a Norvég Államegyház lelkészéhez. Vidme, az író, mélységes elkeseredésében siet az utcán, előredől, arcát félrefordítja és lehajtja a fejét, Vidme, az író, esővel és széllel dacolva siet, kopott szürke kabátot visel, kezében fekete kifordult esernyőt tart. Vidme a lelkészhez siet, a Norvég Államegyház képviselőjéhez. Bekopog majd az ajtón, megmondja a nevét és előadja jövetele célját. De megvárja, míg betessékelik. És Vidme, az író, siet tovább, fejét veri az eső. És arra gondol, mennyire nevetséges figura. Siet az esőben és úgy érzi, szánalmassága megbocsáthatatlan. Ráadásul nevetséges is. Vidme, a nevetséges író, sietve lépked az esőben. Ma akarta elkezdeni az új regényét, amit már régen tervezget magában, sőt, még rövid utazásokat is tett, nem ment messzire, mert ha van valami, amit Vidme ki nem állhat, az éppen az utazás, mert az utazás Vidme számára egyet jelent az önpusztítással. Ő, Vidme, az író, ki nem állhatja az utazást, de tett néhány rövidebb utazást, hogy elképzelhesse a távoli rokon, Lars Hertervig festő életét. Vidme, az író, ellátogatott többek között Tysværbe, gondolja Vidme, amint sietve lépked az esőben, szélben, Vidme elment Tysværbe és át akart menni Lars Hertervig festő szülőhelyére, a Borgøya-szigetre, de mindössze egy móló végéig jutott el, ahonnan átlátott Borgøyára, de a tengerszoroson lehetetlen volt átjutni a szigetre, ezért csak a mólón állt meg, a mólónál sorban álltak a kikötött hajók, de ember nem volt sehol, Vidme tehát a mólón állt és nézett át a szigetre, magára Borgøyára, ahol egykor távoli rokona, Lars Hertervig, a festő született, ahol a gyermekkorát és felnőtt életének néhány évét töltötte. Vidme, az író, a parton állt és nem tudta, hogyan menjen át Borgøya-szigetre. Egyetlen embert sem látott. De nem adta fel, várt. Nem sokkal később észrevett egy mozgó alakot lent a fövenyen, egy öreg ember ment végig a tenger partján, nem messze a mólótól, ahol Vidme, az író állt, de Vidme, az író úgy döntött, hogy nem szólítja meg az öreget, nem mondja el neki, miért jött ide, gondolta, kínos lenne, nem tehet ilyet, nem szólíthat meg egy idegent, ezeket gondolta, így az öreg békésen lépkedett tovább a fövenyen, miközben ő, Vidme, a mólón állt és Borgøya-szigetet kémlelte, ahol egykor Lars Hertervig született és ahol megfestette azt a bizonyos képet, melynek láttán Vidme életének fordulópontjához ért, legalábbis ezt képzelte, a Borgøya szigete című kép azt a tájat ábrázolta, amely most Vidme szeme elé tárult, és Vidme, az író, a parton rekedt és úgy látta, hogy Borgøyára, az ígéret földjére való átkelésnek szinte semmi esélye sincs. És Borgøya valóban szép volt. Borgøya szigetével nem volt semmi baj. Ám a megközelíthetetlen Borgøya nem sok jót ígér, gondolja az író. A mólón áll és nézi az öreget, ahogyan az száz, vagy talán kétszáz méterrel távolabb a tengerparti kövek között bukdácsol. És amikor felnéz az öreg, Vidme elfordul és a parti köveket nézi, úgy tesz, mintha nem látná az öreget, de aztán az öreg felé fordul aki Vidme felé néz de mintha nem látná őt és Vidme azt gondolja, hogy az öreg nem vette észre a kissé őszülő, hosszú hajú idegent, az öreg nem látta meg, pedig a mólón áll, az öreg szeme előtt, mert az öreg egyenesen a mólóra néz, ahol Vidme áll, de csak mered maga elé, mintha egy élő lelket sem látna. Ekkor Vidme eldönti, hogy mégsem megy át a szigetre, mert a szigetet amúgy is sűrű cserjék és bokrok és kövek borítják, és Vidme sohasem volt természetszerető ember. Vidme elhatározza, hogy hazautazik. És ekkor eszébe jut, hogy az utazással mindig is hadilábon állt. Akárcsak a természettel. Nem neki való az ilyesmi. Vidme elindul a part felé. Ekkor lépteket hall, az öreg felé fordul, de az csak áll, Vidme felnéz a dombra, az út irányába, és ekkor meglátja a dombról lefelé ereszkedő férfit, hosszú szárú gumicsizmát visel, sildes sapkáját jó mélyen a szemébe húzza. El kell innen tűnnöm, méghozzá gyorsan, gondolja Vidme. Lehet, hogy nem is lenne szabad itt ácsorognia, lehet, hogy magánterület, és a gumicsizmás ember a tulajdonos. Vidme lemegy a köves tengerpartra. A gumicsizmás ember is leér a vízpartra, szép időnk van, szólal meg, ilyen időben érdemes kihajózni, mondja az ember és Vidme azt gondolja, hogy ez az ember a maga világában él és úgy diskurál az útjába kerülő idegenekkel, mintha azok is az ő világába tartoznának, így aztán Vidme bátorkodik megkérdezni, vajon ismeri-e Lars Hertervig festőt, mert őt Lars Hertervig festő vonzotta ide, miatta jött ki a mólóra ezen a rettenetes nyári napon.

– Lars Hertervig – mondja Vidme.

– Hogyne, Lars Hertervig, tudom, az az őrült – mondja az ember.

– Igen – mondja Vidme és megáll az ember mellett és hosszan hallgatnak. – Nem rokona véletlenül? – mondja Vidme de máris rájön, hogy durván megsértette az embert.

– Dehogynem, több rendbeli rokonok vagyunk – mondja az ember, és Vidme azt gondolja, ha nem is jut el Borgøya-szigetre, legalább talált egy rokont, de a világért sem árulja el neki, hogy ő is rokonságban áll a festővel, mert akkor az ember, aki valószínűleg agglegény, gondolja Vidme, akkor az ember meghívja magához egy csésze kávéra, társalkodnia kell majd az ember idős anyjával, aki biztosan ma is sütött egy adag süteményt, amit Vidme nem fog szeretni, mert a kávézás és a süteményevés és a rokonságot soroló öregasszonyok, akik azt mesélik, akárcsak az ember idős anyja, hogy Lars Hertervig őrült volt, Vidmét egy cseppet sem érdeklik.

– Lars Hertervig, bizony – mondja.

– Hertervig Borgøyán született – mondja Vidme.

– Jómagam is – mondja az ember.

– Maga is? – kérdi Vidme.

– De gyerek voltam még, mikor elköltöztünk onnan – mondja az ember.

– Értem, világos – mondja Vidme és egy hangot hall, a hang azt kérdezi, nem szeretne-e átkelni és Vidme a vízpartot figyeli és látja, hogy az öregember a móló közvetlen közelébe ért és most őket fürkészi, Vidmét és a gumicsizmás embert, és ekkor megszólal az öregember, ilyen melegben, mint ma van, nem harap a hal, mondja.

– Te aztán tudod, Olav – mondja a gumicsizmás ember.

– Halásztam én eleget – mondja az öreg, akit ezek szerint Olavnak hívnak.

– Én azért kihajózom – mondja a gumicsizmás és Vidmére pillant, szép idő van és ebben a perzselő melegben nem bír a parton maradni, vízre száll és halászik egyet ebben a szép időben, akkor is ha nem fog semmit, mondja az ember, és Vidme bólint és az ember elköszön, Vidme is elköszön, az ember beszáll egy kis motorcsónakba, eloldja a kötelet és ellöki a csónakot a parttól. Vidme látja, ahogy a vízbe süllyeszti a csónakmotor propellerét, ahogy megrántja a zsinórt és nagyot puffan, a motor beindul, és a kis csónak lassan eltávolodik a parttól. Vidme Borgøya-szigetet kémleli. Bozótot és sziklát és kőtörmeléket lát és látja a gumicsizmás embert, amint kicsi csónakjában a Borgøya-sziget felé siklik.

– Ma biztos nem fog halat.

Vidme az öreg felé fordul, aki lent áll a fövenyen és Vidmét figyeli.

– Meleg van – mondja az öreg.

Vidme bólint.

– Ilyen időben csak szórakozásból halászik az ember.

Vidme ismét bólint és arra gondol, hogy érdeklődik az öregnél Lars Hertervig felől, ha már itt áll a Borgøya-szigettel szembeni parton.

– Lars Hertervig – mondja Vidme.

– Bolond volt az – mondja az öreg.

Vidme bólint.

– Rokonok vagyunk – mondja az öreg.

Vidme az öregre néz, akkor én mennék is, mondja Vidme és elindul a parton, és Vidme, az író, a járdán lépked a sötétben, esőben és azt gondolja, hogy ma akarta elkezdeni az új regényét, amit azért akar megírni, hogy a maga művészi eszközeivel feltárja az emberi hazugságokat, amik Lars Hertervig festő felhői mögött rejtőznek, és most a sötétben, esőben siet a Norvég Államegyház képviselőjével megbeszélt találkára. És Vidme, az író csurom víz. Csöpög a hajából a víz, felöltője súlyosan nehezedik a vállára. Vidme testét előredöntve, arcát oldalra fordítva lépked az esőben, a szélben, elegem van ebből, gondolja, vissza kéne fordulnom. Szakad az eső. Vidme egyre csak arra gondol, hogy inkább a regény írásához kellene hozzáfognia. Nem pedig róni az esőáztatta utcát ebben a sötétben. Vidmének, az írónak egészen más dolga lenne, haza kellene mennie, nem pedig esernyőronccsal a kezében járkálni az esőben, sötétben. Nem járkálhat itt az esőben, haza kell mennie, száraz ruhát ölt és megszárítja a haját és az íróasztalához ül és elkezdi írni a regényt. De Vidme megy tovább. És Vidme megáll egy kapu előtt, az átázott ócska kabátjában és hosszú őszülő haja a homlokára és az arcára tapad és Vidme a tenyerével ismét hátrasimítja a haját, megtörli a homlokát és a kabátjába törölné a kezét, ám ez szinte fölösleges, mert a kabát is csurom víz, akárcsak a haja, így nem törli szárazra, és Vidme azt gondolja, hogy vizes kézzel mégsem lehet becsengetni és kezet fogni a Norvég Államegyház lelkésznőjével, de nincs mit tenni, gondolja, ezenkívül furcsán is néz ki így bőrig ázva, gondolja Vidme és azzal vigasztalja magát, hogy legalább megszabadul az esernyőroncstól, mert a kapu előtt egy szemeteskuka állt, Vidme beletette az esernyőt és igyekezett egészen kicsire összenyomni, igyekezett betuszkolni a kukába, de amint benne volt, felpattant, és megtöltötte szinte az egész kukát. Ekkor Vidme, az író feladta. Körülnézett, nem látott senkit és kinyitotta a kaput és belépett a lépcsőházba és miközben felfelé ment a lépcsőn, arra gondolt, hogy nem attól fél, hogy valaki meglátja őt és azt a szemeteskukába tuszkolt esernyőt a kapu előtt, a Norvég Államegyház lelkészének bejárati ajtaja előtt, hanem sokkal inkább attól, hogy valaki meglátja Vidmét, az írót, aki most, ebben a pillanatban, szinte elképzelhetetlen lépésre készül. Felkeresi a Norvég Államegyház lelkészét, mégpedig egy lelkésznőt, meglehetősen kínos, gondolja Vidme és arra gondol, hogy a Norvég Államegyház lelkésznőjét Mariának hívják, ennyire emlékszik, de persze előfordulhat, hogy a házban több Maria nevű személy is lakik, gondolja Vidme, aki most az egyszer előrelátó volt és felírta egy cetlire a Norvég Államegyház lelkésznője nevét, a cetlit betette a nadrágzsebébe és Vidme kigombolja a kabátját és kezét a nadrágzsebébe süllyeszti és a cetlin egy gyönyörű név áll. Maria. Vagyis ő az, Maria, a lelkésznő, a Norvég Államegyház képviselője, akivel Vidme, az író, találkozni fog. Vidme visszateszi a cetlit a zsebébe. Megrázza hosszú, őszülő haját. Ujjaival végigsimítja a haját, aztán a nadrágszárába törli a kezét és összehúzza maga előtt a kabátot, begombolja és azt gondolja, hogy még így, csurom vizesen is illendő úriember módjára megjelenni. Vidme felmegy a lépcsőn. Futó pillantást vet a földszinti ajtókra, de Maria nevét, akihez igyekszik, nem látja, így továbbmegy a következő emeletre. És ott. Egy ajtón meglátja a gyönyörű nevet: Maria. És Vidme megáll. Az ajtóra néz és az ajtón egy kicsiny réztábla lóg és a réztáblára fekete betűkkel karcolták Maria nevét és a tábla fölött egy kémlelőnyílás látható és Vidme azt gondolja, hogy nem ácsoroghat sokáig az ajtó előtt, vagy becsenget, vagy elmegy innen, de felhívta a Norvég Államegyház egyik lelkészét Åsane városrészben, ahol lakik, Bergenben, felütötte a telefonkönyvet és a Norvég Államegyház alatt megtalálta Åsane városrész lelkészének nevét és telefonszámát, és nyomban fel is tárcsázta. Egy nő vette fel a telefont, majdhogynem egy fiatal lány hangján hallózott, és Vidme az apját kérte a telefonhoz.

– Apámat? – kérdezte a nő.

– Igen, a lelkészt – felelte Vidme.

– Én vagyok a lelkész – mondta a nő.

– De hát – mondta Vidme.

– Apám most nem dolgozik – mondta a nő.

– Értem – mondta Vidme és a fiatalnak tűnő gyönyörű női hang megkérdezte, az a gyönyörű hang megkérdezte, miről lenne szó, és Vidme, az író dadogni kezdett és egy szót sem bírt kinyögni, végül elmondta, hogy a lelkésszel szeretne beszélni, és a gyönyörű fiatal hang azt felelte, hogy akár ma este is eljöhet hozzá és megbeszélik, bármi is legyen az, a gyönyörű fiatal hang azt mondta, hogy még ma este beszélhet vele, köszönöm, köszönöm, este eljövök, mondta Vidme. És most ott áll Vidme a Maria nevű fiatal lelkésznő ajtaja előtt és nem mer hozzá becsengetni. Ebben a pillanatban Vidme felbátorodik. Rövidet csenget Maria lelkésznő ajtaján. Miután megnyomta a csengő gombját és megszólalt a csengő, Vidme a falnak dől és a padlóra szegezi a szemét, a lábtörlőt nézi a Norvég Államegyház ifjú lelkésznője ajtaja előtt, a lelkésznőnek gyönyörű fiatal a hangja és gyönyörű a neve: Maria. Vidme, az író a fonott lábtörlőre szegezi a szemét. Vidme, az író Maria lelkésznő fonott lábtörlőjére szegezi a szemét. Ekkor kinyílik az ajtó. Vidme meglátja a lelkésznő barna papucsba bújtatott meztelen lábát, meglát egy halványkék farmernadrágot, meglátja a fehér ing alatt domborodó két hatalmas mellet, meglátja a sárgás hajszálakat és a nagy göndör hajkoronát, a szájat, a húsos ajkakat, a nagy szemeket és a magas homlokot. Azután meglátja a fehér, kerek kart, amely furcsa emberi szöget zár be az ajtó és a lakás belseje között, ahol valószínűleg a lelkésznő lakik. Vidme a kerek szemekre emeli tekintetét és biccent.

– Tessék – mondja a lelkésznő és kinyitja az ajtót Vidmének.

– Én volnék – mondja Vidme.

– Tessék – mondja ismét a hang.

– Én volnék – mondja ismét Vidme.

– Maga telefonált? – kérdezi a hang.

Vidme az ajtónyílásban álló személyre néz és bólint.

– Lépjen csak beljebb – mondja az ember.

Vidme ismét bólint. És Vidme az előtte álló személy szemébe néz. Most szinte eltakarja az ajtó. Vidme benéz az előszobába, szokványos előszoba, egy szokványos bérházban, amilyen egy előszoba lenni szokott a bérházakban, Åsane városrészben, Bergenben, ahol Vidme, az író is lakik. Vidme teljesen szokványos előszobát pillant meg, mégis úgy érzi, hogy az előszobában állva valami letaglózza, azt érzi, hogy megsemmisíti és maga alá temeti az a valami, a kávé meleg illata és a kézimunka. Vidme egy előszobában áll, egy szokványos bérházban, Åsane városrészben, és megmagyarázhatatlan erőtlenség keríti hatalmába. Vidme Maria szemébe néz. Maria egy vállfát nyújt felé. És Vidme keze remegni kezd, és ő, Vidme, remegő kézzel gombolja ki a kabátját, leveti, a vállfáért nyúl, felakasztja rá a kabátját, és a nőre pillant, a nő is őt nézi, adja csak ide a kabátját, mondja a nő, felakasztom a fürdőszobában, csöpögjön le róla a víz, és Vidme átadja neki a kabátját és lehajol és kiköti a cipőfűzőjét és átázott a cipője, a vizes cipőfűző összeragad, nem bírja kibogozni. Végül kibogozza a cipőfűzőt, leveszi a cipőjét. Látja, hogy az egyik cipője talpa leválni készül. Felnéz, mellette áll a nő és azt mondja, hogy a cipőjét beteszi a szárítószekrénybe, addig is száradjon, mondja a nő, de nem lesz ez jó, gondolja Vidme, a cipő úgysem szárad meg addig, és a zoknija is csurom víz, csak el ne kérje a nő a zokniját is, hogy felakassza megszáradni, gondolja Vidme és mielőtt tiltakozhatna, a nő már viszi a cipőjét. Vidme elindul az előszobában. Érzi, hogy a talpa a padlóhoz ragad és megfordul és látja a világosan kirajzolódó lábnyomokat a padlón, ezt tudhattam volna, gondolja Vidme, szakadó esőben kimenni egy vékony cipőben, főleg mikor látogatóba megy az ember, micsoda ostobaság, gondolja Vidme, és azt gondolja, hogy nem mehet be a nappaliba, nem léphet be a lakás központi helyiségébe, meg kell várnia, míg a gyönyörű Maria nevet viselő nő betessékeli. Maria Vidme előtt áll, barna papucsba bújtatott meztelen lábbal, halványkék farmernadrágjában, a fehér ing alatt domborodó hatalmas kerek mellével, hosszú szőke fürtjeivel, hullámos, kicsit göndör hajával. Maria az előszobában áll, hogy is hívják, kérdezi, Vidme, mondja az író, igen, mondja, és Maria kezet nyújt és Vidme is kinyújtja felé a kezét, Vidmének hideg és vizes a keze, de hosszan szorítja Maria kezét, végre rendesen bemutatkoznak egymásnak, gondolja Vidme és Mariára néz, és látja, hogy Maria lesüti a szemét és elengedik egymás kezét és Vidme Mariát nézi, Maria Vidmét, jöjjön beljebb, mondja a nő, mondja Maria. És Maria belép a szobájába. És Vidme is belép Maria szobájába. Vidme a kanapéhoz lép, leül, Maria szobájában, Maria megkérdezi, inna-e egy csésze teát és Vidme azt feleli, hogy szívesen meginna egy teát, és Maria kimegy a konyhába és nyitva hagyja a nappali szoba ajtaját és mikor Vidme felnéz, látja Mariát a konyhapultnál, fehér ingében, halványkék farmernadrágjában, barna papucsba bújtatott meztelen lábával. Vidme, a harmincas éveiben járó író ül és Mariát nézi, aki valamivel fiatalabb nála, és Maria a Norvég Államegyház lelkésze. Vidme és Maria egy teljesen szokványos bérházban vannak Åsane városrészben, Bergenben. Esteledik. És Maria nem húzta be a függönyöket, így Vidme látja a kinti sötétséget, veri az eső az ablakot, lecsurog az ablaküvegen. Vidme látja az ablaküvegben tükröződő szobát, teljesen szokványos nappali szoba, teljesen szokványos bérházban. És Vidme végigszántja nedves haját az ujjaival és nadrágja szárába törli a kezét. Vidme Mariára pillant. Aztán a sötét ablakokra. Őrültség az egész, gondolja Vidme, mert hiszen ma akart nekifogni az új regényének, de felállt az asztaltól és bement a nappali szobába, elővette a telefonkönyvet és felhívta a Norvég Államegyház egyik lelkészét, Åsane városrészben, Bergenben, ahol Vidme él és dolgozik. Vidme egy férfit hívott fel, azt várta, hogy férfihang szól bele a kagylóba. De női hang volt. Maria hangja. Maria, a helyettes lelkész most teát főz magának és Vidmének. Vidme, aki a mai napon felhívta a Norvég Államegyház lelkészét, megpróbálja felidézni, vajon miért is akart egy idős, bölcs lelkésszel beszélni, habár ő, Vidme, tudja, hogy mindez azért volt, mert írás közben felvillant előtte egy látomás, és ha nem lenne számára annyira ellenszenves az a bizonyos kifejezés, akkor megfelelőbb kifejezés híján isteni megnyilatkozásnak nevezné. Vidme már évek óta meg van győződve róla, hogy Isten nevét és az isteni akaratot emlegetni bűn. Ilyen kifejezéseket a szájára senki ne vegyen. Ha pedig mégis isteni akaratról és Istenről beszél az ember, akkor ennek nem szabad tartalmat adni. Vidme meggyőződése abból fakadt, hogy az életük célját kereső kétségbeesett emberek mind azt hajtogatják, hogy Isten akaratából történik ez vagy amaz, ha nehéz volt elviselni a sötétséget, a kemény hideget, ha a szerelem a gyilkosság és a megbocsátás mezsgyéjén fakadt, ha kegyetlen volt a tenger, és még kegyetlenebbek a szülések és mindezek fölött végtelen égbolt uralkodott. A tenger és az ég kékje. A sűrű sötétség és a szél süvöltése. És egy templom, egy imaház és néhány szikla. Egy sötét sírgödörre hulló eső. Kell, hogy legyen egy felsőbb akarat. Ekkor Vidme, az író elhatározta, hogy visszalép a Norvég Államegyházba. Vidme nem vesz részt a társadalom életében, el akar tűnni, és sikerül is úgy élnie, hogy alig érintkezik a környező világgal. Most azonban Vidme újból kapcsolatot keres a külvilággal. Szeretne ismét a Norvég Államegyház tagja lenni, habár ezt az egyházat soha ki nem állhatta, és még most is irtózik tőle, ám mégis szeretne a tagja lenni. Ezért hívta fel a Norvég Államegyház lelkészét és ezért került a gyönyörű mellű Maria lakásába. Vidme minden igyekezete arra irányult, hogy kivonja magát a társadalomból. És ma mégis felhívta a Norvég Államegyház lelkészét, és tudja, hogy egy idősebb, bölcs emberrel szeretne találkozni, aki fájdalmai és bölcsessége révén túljutott a megszokott igazságok szajkózásán, olyan pappal szeretett volna beszélni, akivel megisznak néhány pohár bort és aki hangosan felolvassa neki azokat a gyönyörű és igaz szövegeket, amiket Vidme a Bibliában talált. Ezért telefonált ma egy lelkésznek az Åsane városrészben, Bergenben, ahol lakik. És ő, Vidme, aki igen magányos ember, beszélni szeretne egy művelt és tájékozott pappal, aki megkísérelte a Vidme számára lehetetlennek tűnő feladatot, vagyis a Norvég Államegyház szolgálatába állt, aki közösségben él másokkal, aki nyomatékot ad az emberi élet szakaszai közötti átmenetnek, a gyermekkor és a felnőttkor, az öregség és a halál közti átmenetnek, aki pohárral a kezében, nemes nagyvonalúsággal tekint a sok furcsa emberre, és ő maga pedig, Vidme elgondolása szerint, csak elvétve mondja ki az istenhívő szót, mert e szó már régen leértékelődött, és még a lelkész sem nevezné magát hívőnek, nem akar túl sokat beszélni Istenről, egy ilyen embert, egy ilyen alázatos embert, aki soha nem írt könyvet, és még egy cikket sem vetett papírra, egy ilyen embert szeretne megismerni Vidme. Vidme nem olyan papot szeretne megismerni, akit gyönyörű papné vár otthon, aki gitározik és dalokat énekel, és akit gyönyörű, engedelmes gyermekek vesznek körül. Vidme nem ezt keresi. Vidme olyan papot keres, akinek ha van is felesége, bár inkább ne legyen, az ne legyen se szép, se jóságos. Vidme olyan papot keres, akinek a felesége ismeri a szorongást, aki tudja, hogy a szeretet a gyilkosság és a megbocsátás mezsgyéjén fakad, aki ismeri az élet rejtélyeit, akiben méltóság lakozik, nem pedig mosolygós jóság, Vidme azt szeretné, ha az elképzelt lelkész felesége főként abban hasonlítana a férjére, hogy ő is, akárcsak a társa, szégyent rejteget, méltósággal és alázattal, mindenféle álarc és bravúros mutatványok nélkül. Ilyennek képzelné Vidme a lelkész feleségét, ha egyáltalán nős, ilyen pappal szeretett volna ma beszélni. Ehelyett azonban Maria lelkésznő nappali szobájában ül és látja amint Maria bejön a konyhából, kezében tálca, a tálcán két csésze, teáskanna, cukortartó és aprósüteményekkel megrakott tál. Maria leteszi a tálcát a dohányzóasztalra. Maria Vidmére mosolyog. Vidme bólint, aztán lesüti a szemét. Maria Vidme elé teszi az egyik csészét, a másikat az asztal végében álló fotel elé, a fotel az ablak felé van fordítva, Vidme Maria kezét nézi, amint a csészéket az asztalra helyezi. Maria megkérdezi, kér-e cukrot, igen, feleli Vidme, kérek, és Maria kiskanalat és cukortartót nyújt felé. Vidme cukrot tesz a csészébe, a csésze alján citromszelet. Vidme megkavarja a teát. Maria leül. Vidme belekóstol a teába, de az túl forró. Leteszi a csészét az asztalra. Vidme Mariára néz, Maria felhúzta a lábát és most a kezeit összekulcsolja a térde alatt, melle a térdére omlik. Vidme lesüti a szemét… … …

Tartalom

Melankólia I.

Melankólia II.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2025
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Beke Zsolt
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 540 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL