Anatole France

Bonnard Szilveszter vétke

Fordította Rónay György

Fapadoskonyv.hu Kft

©Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Európa Könyvkiadó, 1987

©Rónay György jogutódja

Korrektor: Kékesi Judit

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-817-6

Első rész

A fatörzs

1849. december 24.

Papucsomba bújtam, és fölvettem házikabátomat. Kitörültem szememből egy könnycseppet, mellyel a rakparton fújó éles szél fátyolozta be a tekintetemet. Víg tűz lobogott dolgozószobám kandallójában. Ablakaimon páfránylevél formájú jégkristályok virultak, s elrejtették előlem a Szajnát, a hidakat és a Valois királyok Louvre-ját.

Odahúztam karosszékemet és dolgozóasztalkámat a tűzhelyhez, s elfoglaltam a tűz mellett a helyet, amelyet Hamilkár nagy kegyesen meghagyott nekem. Ott feküdt a tűzbaknál egy tollpárnán összegömbölyödve, orrával a két lába közt. Ahogy lélegzett, dús, könnyű bundája egyenletesen hullámzott. Közeledtemre félig hunyt pillái mögül rám vetette agát szemét, de nyomban le is bocsátotta szemhéját, s azt gondolta:

„Semmi; csak a barátom.”

– Hamilkár! – mondtam neki lábamat kinyújtva. – Hamilkár, könyvek városának szunnyadó hercege, éjszakai őr! Te véded meg a hitvány rágcsálóktól a kéziratokat és ódon nyomtatványokat, melyeket az öreg tudós gyűjt szerény pénze és fáradhatatlan buzgalma árán. Aludj, Hamilkár, egy szultána ernyedtségével aludj ebben a csöndes könyvtárban, melyet harci erényeid oltalmaznak! Mert személyedben egy tatár harcos riasztó marconaságát egyesíted egy napkeleti nő lomha bájával. Élveteg és hős Hamilkár, aludj csak, míg el nem jön az óra, amikor a holdfényben az egerek táncra perdülnek a tudós bollandisták Acta Sanctorum-ai előtt.

Szónoklatom eleinte tetszett Hamilkárnak; a vízforraló duruzsolásához hasonló torokhanggal kísérte. De ahogy jobban megnyomtam szavaimat, Hamilkár lesunyta fülét, összeráncolta csíkos homlokát: ezzel adta tudtomra, hogy azért mégsem illik így szavalni.

„Ez a könyvmoly csak fecseg, de nem mond semmit – gondolta. – Bezzeg a gazdasszony beszédének mindig van értelme és tartalma. Hol jó falatot helyez kilátásba, hol verést ígér. Nála mindig tudni, mit mond. Ez az öreg azonban olyan hangon gügyög, ami nem jelent semmit.”

Így tűnődött a Hamilkár. Hagytam, csak hadd töprengjen; kinyitottam egy könyvet, és érdeklődéssel olvasni kezdtem, mert kéziratkatalógus volt. Nem ismerek kellemesebb, vonzóbb, kedvesebb olvasmányt, mint egy katalógus. Igaz, annak, amelyet olvastam – Sir Thomas Raleigh könyvtárosa, Thompson szerkesztette 1824-ben –, van egy hibája: túlságosan szűkszavú, és nélkülözi azt a szakszerűséget, melyet elsőnek nemzedékem levéltárosai honosítottak meg a diplomatikai és paleográfiai művekben. Ez kívánnivalókat hagy maga után, és tág teret nyit a találgatásoknak. Talán azért támad bennem olvasásakor olyasféle érzés, melyet egy nálam mozgékonyabb képzeletű embernél joggal lehetne ábrándozásnak nevezni. Szép csendesen ringatództam gondolataim árján, mikor házvezetőnőm mord hangon jelentette, hogy Coccoz úr óhajt beszélni velem.

Valóban, valaki besurrant mögötte a könyvtárszobába. Apró, nyomorúságos, ványadt emberke volt, vékony kiskabátban. Ahogy felém közeledett, mindegyre hajlongott és mosolygott. Nagyon sápadtnak találtam, s noha fiatal és mozgékony volt, úgy látszott, beteg. Sebesült mókusra emlékeztetett. Zöld kendőbe burkolt csomagot szorongatott hóna alatt; majd letette a csomagot egy székre, kibontotta a kendő négy sarkát, s egy halom kis sárga könyvet rakott elém.

– Uram – mondta –, még nem ért az a szerencse, hogy bemutatkozhattam volna önnek. Könyvügynök vagyok, uram, a főváros legjobb cégjeit képviselem, s abban a reményben, hogy megtisztel bizalmával, bátorkodom fölajánlani önnek néhány újdonságot.

Te jó ég! Igazságos ég! Miféle újdonságokat kínált nekem ez a Coccoz nevű emberke! Az első könyv, melyet a kezembe nyomott, A Nesle-torony története volt, Marguerite de Bourgogne és Buridan kapitány szerelmi históriájával.

– Történelmi könyv – mondta mosolyogva. – Színigaz történet.

– Akkor nagyon unalmas – feleltem. – Minden történelmi könyv igen ízetlen, ha nem hazudik. Igazmondó könyveket magam is írok, s ha szerencsétlenségére ezek közül ajánlaná valamelyiket lakásról lakásra járva, alighanem élete végéig ott cipelhetné zöld vásznában, s aligha találna valaha is olyan ostoba szakácsnőt, aki megvásárolná.

– Kétségkívül, uram – felelte a kis ember, puszta udvariasságból.

És, mindegyre mosolyogva, fölkínálta Héloïse és Abelard szerelmé-t, én azonban értésére adtam, hogy egy magam korabeli embernek nincs mit kezdenie szerelmi történetekkel.

Erre változatlanul mosolyogva A társasjátékok szabályai-t ajánlotta: hogyan kell pikétet, bésigue-et, écartét, whistet, dámát játszani, kockázni, sakkozni.

– Sajnos – mondtam neki –, ha újra meg akar tanítani bésigue-ezni, előbb adja vissza az én kedves jó Bignan barátomat, akivel minden áldott este elkártyázgattunk, míg a Tudományos Akadémia ünnepélyesen ki nem kísérte a temetőbe; vagy pedig züllessze le az emberi játékok ledérségéig Hamilkár mély értelmét; Hamilkárét, aki itt szunnyad szeme előtt ezen a párnán, és manapság estéimnek egyetlen társa.

A kis ember tétova és meghökkent mosollyal mondta:

– Tessék, ez itt társas mulatságok, mókák és szójátékok új gyűjteménye, a piros rózsa fehérre változtatásának titkával.

Azt feleltem rá: én már régen összezördültem mindenféle rózsával, ami pedig a mókákat illeti, beérem azokkal, amelyeket akaratlanul is elkövetek tudományos munkáimban.

Erre az emberke fölajánlotta utolsó könyvét és utolsó mosolyát.

– Ez itt Az álmok kulcsa, megfejt minden elképzelhető álmot, pénzről, tolvajlásról, halálról, vagy ha valaki azt álmodja, lezuhan a toronyból… Megtalálható benne minden!

Fogtam a piszkavasat, élénken kotorni kezdtem vele a parazsat, úgy feleltem ügynökölő látogatómnak.

– Igen, barátom, de mindezt a sok álmot meg a többi ezret, akár vidám, akár végzetes, egyetlenegy foglalja magába: az élet álma. Ennek a kulcsa is megvan abban a sárga könyvecskében?

– Igen, uram – válaszolta az emberke. – A könyv teljes, amellett olcsó is: egy frank huszonöt centime, uram.

Nem folytattam tovább társalgásomat az ügynökkel. Nem merném állítani, hogy minden egyes szavam úgy hangzott el, ahogyan papírra vetem. Lehet, hogy írás közben egy kicsit kikerekítettem őket. A betű szerinti igazságot még naplóban is nehéz megőrizni. De ha nem is ezt mondtam, mindenesetre ezt gondoltam.

Beszólítottam a gazdasszonyomat, mert csöngő nincs a lakásomban.

– Teréz – mondtam neki –, Coccoz úrnak, akit lesz szíves kikísérni, van egy könyve, talán érdekli magát, az a címe: Az álmok kulcsa. Örülnék, ha elfogadná tőlem.

– Uram – felelte a gazdasszony –, akinek nincs ideje ébren álmodni, annak bizony arra sincs több, hogy alva álmodjék. Hála Istennek, épp hogy elég egy-egy napom a munkámra, s épp elég munkám van egy-egy napra; joggal elmondhatom minden este: „Áldd meg, Uram, az éjszakai nyugodalmam!” Én bizony se álltomban, se fektemben nem álmodom, de nem is nézem ördögnek a párnámat, mint ahogy a húgommal megesett. És ha megengedi, hogy megmondjam: az én véleményem szerint már éppen elég könyvünk van itt. Az úrnak van ezer meg ezer, hogy ki sem ismeri magát köztük, nekem meg van kettő, az imádságoskönyvem meg a Polgári Ínyeskönyv, az éppen elegendő.

Így szólt gazdasszonyom, aztán segített a kis embernek összecsomagolni limlomját a zöld vászonba.

A hitvány kis Coccoz már nem mosolygott. Ernyedt vonásai olyan szenvedést fejeztek ki, hogy megbántam, amiért ilyen nyomorult emberrel élcelődtem. Visszahívtam, és azt mondtam neki, fél szemmel Estella és Némorin történeté-nek egy példányát láttam nála; igen kedvelem a pásztorokat és pásztorlányokat, és méltányos áron szívesen megvenném ennek a tökéletes szerelmespárnak a históriáját.

– Egy frank huszonötért eladom önnek ezt a könyvet, uram – mondta Coccoz, és arca sugárzott az örömtől. – Történelmi könyv, elégedett lesz vele. Most már tudom, mi kell önnek; látom, hogy szakértő. Holnap elhozom A pápák bűnei-t. Kitűnő munka. A díszkiadást hozom majd, színes képekkel.

Fölszólítottam, hogy ezt a világért se tegye, s ő elégedetten távozott. Mikor a zöld vászonbatyu ügynököstül eltűnt a folyosó homályában, megkérdeztem gazdasszonyomat, honnét pottyant a nyakunkba ez az emberke.

– Jól tetszik mondani – felelte –, ez bizony pottyant, mégpedig a tetőről; ott lakik a padláson a feleségével.

– Hogyan, Teréz? Ennek felesége van? Csodálatos! Fura teremtések a nők! Nyomorult kis asszony lehet…

– Nem nagyon tudom, mifajta – felelte Teréz –, csak minden reggel ott látom páváskodni a lépcsőházban zsírfoltos selyemruhájában. Hát még a szemét hogy villogtatja! És hogy őszinte legyek, hát illik ez a szemvillogtatás meg ez a ruha olyan nőhöz, akit irgalomból fogadtak be? Mert a padlásra engedték őket, míg a tetőt javítják, tekintettel arra, hogy az ember beteg, az asszony meg állapotos. A házmesterné mondja, ma reggel már a fájások is elővették, és ágynak dőlt. Kellett is ezeknek gyerek!

– Egészen biztos, hogy nem kellett, Teréz – feleltem. – De a természet úgy akarta, hogy gyereket hozzanak létre; hálójába ejtette őket. Példás bölcsesség kell hozzá, hogy kijátsszuk a természet fondorlatait. Sajnáljuk, de ne kárhoztassuk őket. Ami pedig a selyemruhát illeti: minden fiatalasszony szereti a selyemruhát. Éva lányai rajonganak a cicomákért. Maga, Teréz, komoly, okos nő, s lám, mégis hogy jajgat, ha nincs tiszta köténye a fölszolgáláshoz! De mondja csak, megvan ezeknek a betevő falatjuk a padlásszobájukban?

– Már hogy volna, uram! Az ember, aki az előbb itt járt, ékszerügynök volt, legalábbis a házmesterné szerint, és nem tudni, miért nem ad el többé órákat. Most almanachokat árul. Ez nem becsületes mesterség, és nem hiszem, hogy az Úristen valaha is megáldjon egy almanachárust. Az asszonynak, magunk közt szólva, tisztára mihaszna képe van, afféle ágyba-Marcsa formája. Úgy ért az a gyerekneveléshez, mint én a gitározáshoz. Nem tudja senki, honnét szakadtak ide, de én fogadni merek rá, hogy Neszesemmi országból jöttek Éhkopp-hintón.

– Akárhonnét jöttek, Teréz, nyomorultak, és hideg a szobájuk.

– Úgy bizony! A tető több helyen is lyukas, s az esővíz úgy dől be rajta, mintha öntenék! Se bútoruk, se ruhájuk. Gondolom, se asztalos, se takács nem az ilyen szerzetbéli kereszténynek dolgozik!

– Ez bizony szomorú, Teréz; itt egy keresztény asszony, akinek rosszabb sora van, mint ennek a pogány Hamilkárnak. És miket beszél?

– Én, uram, szóba nem állok ezzel a népséggel! Se azt nem tudom, mit beszél, se azt nem, mit énekel. Mert reggeltől estig énekel. Hallom a lépcsőházban, valahányszor elmegyek vagy hazajövök.

– No, akkor a Coccoz csemete elmondhatja majd, amit a falusi szólásban a tojás: „Énekelve szült az anyám.” Hasonló eset fordult elő IV. Henrikkel. Amikor Jeanne d’Albret-t elfogták a szülési fájdalmak, rákezdett egy ősi béarni énekre:

Hidi Boldogasszony,

Oltalmazz ez órán,

Kérd az egek Urát,

Hamar szabadítson,

Figyermeket adjon!

Nyilván balgaság nyomorultakat hozni világra. Ez azonban naponta megtörténik, kedves Teréz, s a világ valamennyi filozófusa együttvéve sem tudna változtatni ezen az ostoba szokáson. Coccoz asszony is követte, és most énekel! Ez szép! De mondja csak, Teréz, főz ma estére leveshúst?

– Főzök, uram, s éppen ideje, hogy leszedjem a habját.

– Jól van! De ne felejtsen el egy jókora bögrével kimerni a fazékból; fölviszi majd Coccoznénak, a tetőszomszédunknak.

A gazdasszony már éppen elmenőben volt, amikor utánaszóltam.

– Teréz, mindenekelőtt legyen szíves, szóljon barátjának, a hordárnak, hogy pakoljon föl egy jókora nyaláb fát a pincénkben, és vigye föl Coccozéknak. De ügyeljen ám, hogy egy szép, nagy hasábot is tegyen a nyalábba, egy igazi karácsonyi hasábot. Ami pedig ezt az emberkét illeti, kérem, ha visszajönne, szép udvariasan tessékelje ki, őt is, meg a sárga könyveit is.

Miután agyafúrt agglegényönzéssel így elrendeztem a dolgokat, nekiláttam ismét a katalógusomnak.

Milyen meglepetés, milyen megindultság, milyen zavar fogott el, mikor erre a megjegyzésre bukkantam, melyet ma is csak remegő kézzel tudok lejegyezni:

„Génuai Jakab (Jacobus de Voragine) Arany legendája, francia fordításban, kis 4°.

A XIV. századi kézirat tartalmazza Jacobus de Voragine híres művének majdnem teljes fordításán kívül: 1. Szent Ferreolus, Ferrutionus, Germanus, Vincentius és Droctoveus legendáját; 2. Az auxerre-i Szent Germanus úr csodatévő sírjáról szóló költeményt. A fordítás, a legendák és a költemény szerzője Bőrigázott János klerikus.

Pergamen kézirat. Számos díszes kezdőbetű van benne, és két finom kidolgozású, de rongált állapotban levő miniatúra; az egyik a Szent Szűz tisztulását, a másik Proserpina megkoronázását ábrázolja.”

Mekkora fölfedezés! Homlokomat kiverte a verejték, szemem elfátyolosodott. Remegtem, elpirultam, s mert szó nem jött ki a számon, szükségét éreztem, hogy nagyot kiáltsak.

Milyen kincs! Negyven esztendeje tanulmányozom a keresztény Galliát, és különösen a dicsőséges Saint-Germain-des-Prés apátságot, honnét nemzetidinasztia-alapító szerzetes-királyaink kerültek ki. Nos, a leírás minden vétkes hiányossága ellenére is tüstént világos volt előttem, hogy ez a kézirat a nagy apátságból származik. Minden erre vallott: a legendák, melyeket a fordító hozzácsatolt, mind Childebert király kegyes alapításával álltak kapcsolatban. Főként Szent Droctoveus legendájának volt nagy jelentősége: kedves apátságom első apátjáról szól! A Szent Germanus sírjáról szerzett francia versezet pedig egyenesen a tiszteletre méltó bazilika hajójába vezetett; s ez volt a keresztény Gallia köldöke!

Már maga az Arany legenda is terjedelmes és becses munka. Jacobus de Voragine, Szent Domonkos rendjének definítora és genovai érsek, a XIII. században összegyűjtötte a kereszténység szentjeire vonatkozó hagyományokat; olyan gazdag gyűjteményt alkotott belőlük, hogy a monostorokban és a kastélyokban fel-felkiáltottak: „Hiszen ez arany legenda!” Az Arany legenda elsősorban itáliai hagiográfiai anyagban bővelkedik. Galliának, Alemanniának, Angliának kevés hely jut benne. Voraginói Jakab a Nyugat legnagyobb szentjeit is csak valami hideg ködön át látja. Ezért aztán a derék legendaíró akvitán, germán és szász fordítóinak gondjuk volt rá, hogy elbeszéléséhez hozzácsatolják nemzeti szentjeik élettörténetét.

Az Arany legenda jó néhány kéziratát olvastam és vetettem össze egymással. Azokat, amelyeket tudós kollégám, Paulin Paris ír le a királyi könyvtár kéziratait számon tartó katalógusában, mind ismerem. Ezek közül kettő ragadta meg a figyelmemet. Az egyik a XIV. századból való, és Jean Belet egy fordítását tartalmazza; a másik egy évszázaddal fiatalabb, ez Jacques Vignay tolmácsolása. Mindkettő a Colbert-hagyatékból származik, s a híres-nevezetes Colbertiana polcaira annak a Baluze könyvtárőrnek a gondosságából került, akinek nevét csak kalaplevéve ejthetem ki, mert Baluze még a tudomány óriásainak századában is megdöbbent nagyságával. Ismerek egy igen érdekes kódexet a Bigot-hagyatékból; ismerek hetvennégy nyomtatott kiadást, kezdve valamennyiük tiszteletre méltó ősén, a strasbourg-i gótikus ősnyomtatványon, melyet 1471-ben kezdtek, és 1475-ben fejeztek be. De e kéziratok és nyomtatványok egyike sem tartalmazza Szent Ferreolus, Ferrutionus, Germanus, Vincentius és Droctoveus legendáját, egyik sem viseli Bőrigázott János nevét, végül egyik sem származik a Saint-Germain-des-Prés apátságból. A Thompson leírta kézirathoz képest mind olyanok, mint aranyhoz képest a szalma. Saját szememmel láttam, tulajdon kezemmel tapintottam e dokumentum létének kétségtelen bizonyítékát. De mi lett magával a dokumentummal? Sir Thomas Raleigh élete végét a Comói-tó partján töltötte, s ide nemes kincseinek egy részét is magával vitte. Hová lettek hát ezek az előkelő műgyűjtő halála után? Hová került Bőrigázott János kézirata?

„Miért is jutott tudomásomra, hogy ez a becses könyv létezik – gondoltam magamban –, ha nem lehet az enyém, ha nem is láthatom soha? Utánamennék, és megkeresném a tüzes Afrika szívében vagy az Északi-sark jéghegyei között is, ha tudnám, hogy ott rejtőzik. Csakhogy fogalmam sincs róla, hol van. Nem tudom, nem őrzi-e vasalt szekrényben, hármas lakat alatt valamiféle szenvedélyes könyvgyűjtő; nem tudom, nem penészedik-e valamilyen tudatlan fráter padlásán.”

Megremegtem a gondolatra, hogy kitépett lapjai talán egy gazdasszony uborkásüvegeit fedik.

1850. augusztus 30.

Lassan lépkedtem a lomha hőségben. Az északi rakpart házai mentén sétáltam; a langyos árnyékban a régi könyvek és metszetek s az antik bútorok boltjai szórakoztatták szememet, és foglalkoztatták elmémet. Ahogy így ődöngtem és böngészgettem, hol a Pléiade valamelyik költőjének zengzetes verssorait ízlelgettem, hol Watteau egy elegáns álarcosbálját vettem szemügyre, hol egy két kézre való pallost, egy acél nyakvértet vagy egy sisakot nézegettem. Uram, Teremtőm, milyen vaskos sisak, milyen nehéz páncél! Óriásruha? Nem: rovarpáncél. Azok a hajdani emberek kemény vértet hordtak, mint a cserebogár; lágy részeik belül voltak. Nálunk éppen fordítva van: erőnk belül rejlik, és felfegyverzett lelkünk romlatag testben lakik.

Íme, egy régvolt hölgy pasztellképe; árnyként elmosódó arcán mosoly; egy kezet látni, rajta azsúros félkesztyű, selyemruhás térdén felszalagozott pincsit tart. Ez a kép elbűvölő mélabúval töltött el. Az nevessen rajtam, aki nem őriz a lelke mélyén egy-egy félig megfakult pasztellképet!

Lakásomhoz közeledve, meggyorsítom lépteimet, mint a ló, ha megérzi az istállója szagát. Itt az emberi kaptár, melyben nekem is megvan a magam kis sejtje, hogy kitermeljem benne a tudomány kissé kesernyés mézét. Nehézkesen baktatok fölfelé lépcsőmön. Még néhány fok, és ajtómhoz érek. De inkább csak sejtem, mint látom: selymes suhogással egy szoknya közeledik lefelé. Megállok, a rácshoz lapulok. A nő hajadonfőtt van; fiatal, énekel, szeme és foga ragyog a homályban, mert szemével is, fogával is mosolyog. Nyilván szomszéd, egyike a legotthonosabbaknak. Szép kisgyereket tart a karjában, egy teljesen pucér kis kölyköt, akár egy istennő csemetéjét; a csöppség nyakában ezüstláncocskán medália. Ujját szopja, és tágra nyílt szemmel bámulja ezt a vénséges vén, de számára újdonatúj világot. Anyja ugyanakkor titokzatos, pajzán kifejezéssel függeszti rám a szemét; megtorpan, azt hiszem, el is pirul, és felém nyújtja a kis porontyot. A dundi baba csuklóján is, nyakán is árkocskák, s tetőtől talpig csinos gödröcskék kacagnak rózsás húsában.

Az anya büszkén mutatja:

– Ugye, uram, szép a kicsikém? – kérdezi dallamos hangon. Azzal megfogja a gyerek kezét, a szájacskájához viszi, majd felém lendíti a parányi, rózsás ujjacskákat:

– Küldj csókot az úrnak, babuka! – mondja. – Jó bácsi, nem akarja, hogy a kisbabák fázzanak. Küldj csókot neki!

S magához szorítva a gyermeket, egy macska fürgeségével surran tova, és tűnik el egy folyosón, mely szagáról ítélve konyhába vezet.

Belépek a lakásomba.

– Teréz, ki az a kismama, akit hajadonfőtt láttam a lépcsőházban, karjában egy szép kis gyerekkel?

S Teréz azt feleli: Coccozné.

Én a mennyezetre bámulok, mintha onnét várnék valamilyen megvilágosodást. Akkor Teréz eszembe juttatja a kis ügynököt, aki tavaly almanachokkal traktált, míg a felesége vajúdott.

– És Coccoz? – kérdezem.

A válasz: Coccozt soha nem fogom látni többé. A szegény kis emberkét elföldelték, tudtomon és sokak tudtán kívül, nem sokkal azután, hogy Coccozné megszült. Azt is megtudom, hogy az özvegy azóta megvigasztalódott; hasonlóképpen cselekedtem én is.

– De, Teréz – kérdeztem –, nem nélkülözik ez a Coccozné a padlásszobájában?

– Ostobaság volna, uram, ha ezzel a nőszeméllyel törődnék – felelte gazdasszonyom. – A padlástetőt kijavították, neki meg fölmondtak; ő azonban ott maradt, akármit is csinál a tulajdonos, a gondnok, a házmester meg a rendőr. Azt hiszem, valamennyit megbabonázta. Akkor fog kiköltözni a padlásszobájából, uram, amikor neki tetszik, de hogy hintón fog elmenni, az biztos; ezt én mondom magának.

Teréz egy pillanatra eltűnődött, majd a következő szentenciát nyilvánította ki:

– A csinos arc Isten átka.

Noha nagyon is jól tudtam, hogy Teréz ifjúságától fogva rút volt, s mindenféle báj nélkül szűkölködött, megcsóváltam a fejemet, és galád rosszmájúsággal azt mondtam:

– Ej, ej, Teréz, úgy hallottam, a maga idejében bizony magának is csinos arca volt!

Egyetlen teremtményt sem kell megkísérteni a világon, még a legszentebbet sem. Teréz lesütötte a szemét.

– Hát – mondta –, ha nem is voltam éppenséggel csinos, tetszeni azért én is tetszettem. S ha akartam volna, én is csak úgy tehettem volna, mint a többi!

– Ki merné kétségbe vonni! De fogja a botomat meg a kalapomat. Megyek, pihenésül olvasok pár lapot Morériból. Ha vén rókaszimatom meg nem csal, pompás jércepecsenye lesz ebédre. Viselje gondját, leányom, ennek a becses szárnyasnak, és kímélje felebarátait, hogy azok is megkíméljék mind magát, mind öreg gazdáját.

Azzal nekiláttam, hogy végigkövessem egy fejedelmi családfa sűrű ágazatát.

1851. május 7.

Úgy töltöttem a telet, ahogyan a bölcsek kívánják: in angello cum libello;[1]s most, hogy a Malaquais rakpart fecskéi visszatérnek, nagyjából ugyanolyannak találnak, mint amilyennek itthagytak. Aki keveset él, keveset változik; s régi szövegek fölött koptatni napjainkat – nem valami nagy élet.

Ma mégis úgy érzem, kissé jobban áthat az a szomorúság, amit az élet áraszt. Magamnak sem merem bevallani: szellemi háztartásom megzavarodott attól a nevezetes órától fogva, amelyben Bőrigázott János kéziratának létezéséről tudomást nyertem.

Furcsa dolog, hogy néhány megsárgult pergamenlap miatt elvesztettem a nyugalmamat; de ez az igazság. A szegény, aki semmire sem vágyik, birtokában van a legnagyobb kincsnek: magamagának. A gazdag, aki eped valami után, csak nyomorult rabszolga. Ez a rabszolga én vagyok. A legkedvesebb örömök: elbeszélgetni egy pallérozott és fegyelmezett elméjű emberrel, együtt vacsorázni egy jó baráttal – még ezek sem tudják elfeledtetni velem ezt a kéziratot, mely rettenetesen hiányzik nekem, mióta létezéséről tudomást szereztem. Hiányzik nappal, hiányzik éjjel; hiányzik örömömben és bánatomban; hiányzik munkámban és pihenésemben.

Eszembe jutnak gyermekkori vágyaim. Hogy megértem ma zsenge éveim mindenható kívánságait!

Sajátságos élességgel magam előtt látok egy babát; tízéves koromban a Szajna utca egyik nyomorúságos butikjában hevert. Hogyan s miért tetszett meg ez a baba, nem tudom. Szerfölött büszke voltam rá, hogy fiú vagyok; a lányokat lenéztem, és türelmetlenül vártam a sajnos egy napon mégiscsak elkövetkezett pillanatot, amikor végre kiütközik államon a sörte. Katonásdit játszottam, és hogy hintalovamat etessem, tönkretettem a növényeket, melyeket szegény anyám az ablakában nevelt. Igazi fiús játékok voltak! És mégis megkívántam egy babát. A Herkuleseknek is megvannak a maguk gyöngéi. Legalább szép volt a baba, amelyiket megszerettem? Nem. Még ma is látom: a két orcáján egy-egy vöröses folt virított, lottyadt, kurta karja volt, szörnyű fakeze, és szétvetett, hosszú lába. Virágos szoknyáját derékban két gombostűvel tűzték rá. Ma is előttem van a két tű fekete gombfeje. Ízléstelen, kültelki baba volt. Jól emlékszem rá: noha kis kölyök voltam, és még nem sok nadrágot nyűttem el, a magam módján azért igen élénken éreztem, hogy ez a baba bájtalan és idomtalan; durva és otromba volt. Mégis szerettem, éppen ezért szerettem. Csak őt szerettem. Akartam. Katonáimat, dobjaimat többé semmibe se vettem. Nem dugtam többé hintalovam szájába heliotróp- és veronikaágakat. Mindenem az a baba volt. Vademberhez illő fortélyokat eszeltem ki, úgy kényszerítettem Virginiát, a gyereklányt, hogy elsétáljon velem a Szajna utcai kis bolt előtt. Orromat a kirakat üvegére nyomtam, a lánynak karomnál fogva kellett elráncigálnia. „Szilveszter úr, késő van, édesanyja meg fogja szidni!” Szilveszter úr azonban fütyült mindenféle szidásra és elnadrágolásra. Ám a lány felragadta, akár egy tollpihét, és ő engedett az erőszaknak. Azóta, hogy felnőtt, elromlott, és a félelemnek enged. Akkor még nem félt semmitől.

Boldogtalan voltam. Valami tisztázatlan, de ellenállhatatlan szégyenkezés megakadályozta, hogy vallomást tegyek anyámnak szerelmem tárgyáról. Innét eredtek gyötrelmeim. Napokon át mindig csak a babára gondoltam; ott táncolt a szemem előtt, rám meredt, karját tárta felém, valaminő titokzatos és félelmes életet kezdett élni képzeletemben, és csak annál kedvesebb és kívánatosabb lett.

Aztán egy napon – ezt a napot sosem fogom elfelejteni – a lány elvitt nagybátyámhoz, Victor kapitányhoz, aki meghívott ebédre. Rendkívül csodáltam nagybátyámat, a kapitányt, részben azért, mert ő sütötte el Waterloonál az utolsó francia puskát, részben pedig azért, mert anyám asztalánál saját kezűleg dörgölte be fokhagymával azokat a kenyérdarabokat, melyeket aztán a cikóriasalátába rakott. Ezt igen szépnek találtam. Nagy tekintélye volt előttem Victor nagybátyámnak paszomántos kabátjai, meg főképpen amiatt, hogy mihelyt belépett, tüstént fölforgatta az egész házat. Még ma sem tudom, hogyan csinálta; tény, hogy akár húszan is lehettek a társaságban, de mindenki csak Victor bácsit látta, Victor bácsit hallgatta, ha ő is ott volt. Iránta való csodálatomban édes jó apám aligha osztozott; halálra gyötörte Victor bácsi pipája; amellett nagybátyám barátságból minduntalan hatalmasan hátba veregette, és erélytelensége miatt korholta. Anyám testvéri elnézéssel ugyan, de fölszólította olykor a kapitányt, hogy a pálinkásüvegeket egy kicsit kevésbé pártfogolja. Én azonban nem osztoztam sem e tartózkodásban, sem e szemrehányásokban; bennem Victor bácsi határtalan lelkesedést keltett. Bizonyos gőggel léptem be hát kis lakásába a Guénégaud utcában. Az ebéd – csupa felvágott és édesség – ott várt már egy kis asztalkán a kályha mellett.

A kapitány teletömött süteménnyel és tiszta borral. Arról a sok méltánytalanságról mesélt, amelyet életében elszenvedett. Főként a Bourbonokra panaszkodott, s minthogy elfelejtette megmondani, kik is azok a Bourbonok, magam sem tudom, miért, úgy képzeltem, hogy waterlooi lónagykereskedők. Majd – csak akkor tartva szünetet, mikor innunk töltött – kikelt egy sereg taknyos, tökfilkó és mihaszna ellen, akiket egyáltalán nem ismertem, és tiszta szívemből gyűlöltem. Süteménynél úgy rémlett, mintha a kapitány valami olyasmit mondana, hogy apám tutyimutyi ember, akit az orránál fogva vezetnek; de nem vagyok biztos benne, hogy jól értettem. Zúgott a fülem, s úgy tűnt föl, mintha az asztalka táncot lejtene.

Nagybátyám fölöltötte paszomántos kabátját, föltette tornyos kalapját, s lementünk az utcára, mely mintha csodálatos módon megváltozott volna. Úgy tetszett nekem, nagyon-nagyon régen nem jártam erre. Hanem amikor a Szajna utcába értünk, egyszerre eszembe jutott a babám, s ez rendkívüli felindulást keltett bennem. Csak úgy lángolt a fejem. Merész dologra szántam el magam. Elhaladtunk a bolt előtt; a baba ott volt az üveg mögött piros arcával, virágos szoknyájában, nyurga lábával.

– Kedves bácsi – mondtam nagy nehezen –, megvenné nekem azt a babát?

És vártam.

– Babát, fiúnak! Azt a mindenségit! – kiáltotta mennydörgő hangon Victor bácsi. – Hát ez meg miféle gyalázat! És ráadásul éppen erre a Marcsára fáj a fogad? Gratulálok, öregem! Ha nem fog megváltozni az ízlésed, és húszéves korodban is úgy válogatod meg a babáidat, mint most, mondhatom, nem sok örömöd lesz az életben, s a pajtásaid joggal elmondhatják rólad, hogy nagy balek vagy! Kérj tőlem kardot, puskát, megveszem neked, fiam, meg én, a nyugdíjam utolsó garasából. De egy babát, a mindenit neki! Meggyalázni magadat? Soha az életben! Ha meglátnám, hogy egy ilyen nyomorult kócbabával játszol, te, a nővérem fia, soha többet unokaöcsémnek el nem ismernélek!

E szavak hallatára úgy elszorult a szívem, hogy csak a gőg, valami pokoli gőg tartott vissza a sírástól.

Nagybátyám hirtelen lecsillapult, és ismét visszakanyarodott a Bourbonokra; engem azonban, fölháborodásának hatása alatt, kimondhatatlan szégyen borított el. Azon módon nagy elhatározást tettem: megfogadtam, hogy nem gyalázom meg magamat, és eltökélten, mindörökre lemondtam a piros képű babáról. Aznap ismertem meg az áldozat rideg örömét.

Kapitány! Igaz, életed során káromkodtál, mint egy pogány, pipáltál, mint egy svájci, és vedeltél, mint egy kefekötő, emléked legyen mégis áldott, nemcsak azért, mert bátor ember voltál, hanem azért is, mert rövidnadrágos unokaöcséddel megismertetted a hősiesség érzését. A kevélység és a lustaság hovatovább elviselhetetlenné tettek, Victor bácsi! – de kabátod sujtásai alatt nagy szív dobogott. Gomblyukadban, emlékszem rá, mindig rózsaszálat viseltél. Ez a virág, melyet oly szívesen nyújtottál oda a bolti lányoknak, ez a tárt szívű, szirmait minden szélbe szerteszóró virág volt pompás ifjúságod jelképe. Nem vetetted meg sem a bort, sem a dohányt; csak az életet vetetted meg. Se józan bölcsességet, se pallérozottságot nem lehetett tanulni tőled, kapitány, de abban a korban, amikor még a gyereklány törölte meg az orromat, olyan leckét adtál becsületérzésből és lemondásból, amit sosem fogok elfeledni.

Most már régóta odakint pihensz a Montparnasse temetőjében, egyszerű sírlap alatt, melyen ez a felirat áll:

ITT NYUGSZIK

ARISTIDE-VICTOR MALDENT

GYALOGSÁGI KAPITÁNY

A BECSÜLETREND LOVAGJA

De te, kapitány, nem ezt a feliratot szántad öreg csontjaid fölé, melyek annyit forogtak a csaták mezején és az öröm tanyáin. Irataid között ezt a keserű és büszke epitáfiumot találták, de végső akaratod ellenére sem merték rávésetni a sírkövedre:

ITT NYUGSZIK

EGY LOIRE-I HARAMIA

– Teréz, holnap szép szalmavirág-koszorút viszünk a loire-i haramia sírjára.

De Teréz nincs itt. Hogyan is lenne mellettem a Champs-Élysées köröndjén? Ott lent, a sugárút végén a Diadalív roppant kapuja nyílik az égbe, ívein Victor bácsi fegyvertársainak nevével. A tavaszi napban a sugárút fái fázós, fakózöld leveleiket bontogatják. Mellettem hintók gördülnek a Bois de Boulogne felé. Ma kisétáltam egészen e nagyvilági sugárútig, s most egyszerre csak minden különösebb ok nélkül megállok egy utcai árus asztala előtt; az asztalon mézeskalács, limonádésüvegek, tetejükön egy-egy citrommal. Egy kis nyomorult, akinek cserzett bőre kilátszik csupa rongy ruhájából, nagy szemet mereszt ezekre a fölséges, nem neki rendelt csemegékre. Arcára az ártatlanság szemérmetlenségével ül ki a vágyakozás. Kerek szeme rátapad egy nagy mézeskalács bábura. Egy generálisfigurára, mely egy kicsit Victor bácsira hasonlít. Fogom, kifizetem, és odanyújtom a kis éhenkórásznak. Nem mer érte nyúlni; koraérett tapasztaltságával nem hisz a boldogságban; rám néz, olyan szemmel, ahogyan a nagy kuvaszok bámulnak az emberre, mintha azt mondanák: „Szívtelenség ilyen tréfát űzni velünk.”

– Ej, fogd hát, kis haszontalan – mondom neki szokásos zsémbes hangomon –, vidd, vidd, és fald föl; szerencsésebb vagy, mint én voltam a te korodban: gyalázatod nélkül kielégítheted vágyaidat. Te pedig, Victor bátyám, akinek marcona képét emlékezetembe idézte ez a mézeskalács katona, jöjj, dicső árnyék, és feledtesd el velem újdonsült babámat, örök gyerekek vagyunk, s mindig új játékok után loholunk.

Ugyanazon a napon

A lehető legfurcsább módon kapcsolódik össze bennem a Coccoz család Bőrigázott János klerikussal.

– Teréz – mondom karosszékembe vetve magam –, hadd hallom, egészséges-e a kis Coccoz, kinőtt-e már a fogacskája; és közben adja ide a papucsomat.

– Nyilván régóta kinőtt már, uram, én azonban nem láttam – feleli Teréz. – Anyja a gyerekkel együtt eltűnt az első szép tavaszi napon, csak a bútorát meg a rongyait hagyta itt. Harmincnyolc üres kenceficés tégelyt találtak utána a padlásszobájában. Ez minden képzeletet fölülmúl! Az utóbbi időben vendégeket fogadott, és gondolhatja, hogy most sem éppen apácaklastromban él. A házmesterné unokahúga meséli, hogy hintóban látta a nagy boulevard-on. De mondtam én, hogy rosszul végzi!

– Teréz – feleltem –, az a fiatalasszony egyelőre se jól, se rosszul nem végezte. Várja meg, amíg meghal, aztán ítélkezzék fölötte. És ne pletykáljon annyit a házmesternével. Én mindössze egyszer találkoztam Coccoznéval a lépcsőházban, de úgy láttam, nagyon szereti a gyerekét. Ezt pedig a javára kell írni.

– Hát az igaz, uram, a kicsi semmiben nem szenvedett hiányt. Nem volt gyerek a negyedben, akit jobban tömtek, jobban becéztek, jobban nyaltak-faltak volna. Minden istenadta napon tiszta kiskendőt kötött a nyakába, és reggeltől estig csupa mókás nótát énekelt neki, hogy mulattassa.

– Teréz, egy költő azt mondja: „Sem az istenek asztalára, sem az istennők ágyára nem méltó, akire gyerekkorában nem mosolygott rá az édesanyja.”

1852. július 8.

Megtudtam, hogy Saint-Germain-des-Prés apátságában újrapadlózzák a Szent Szűz kápolnáját; kimentem hát a templomba, abban a reményben, hogy a munkások kibontanak majd egy-két ismeretlen föliratot. S nem is csalódtam. Az építész egy sírkőre mutatott, melyet oldalt a falhoz támasztatott. Letérdeltem, hogy kibetűzzem a kőbe vésett fölírást, s ahogy az ódon szentély homályában mormolva böngésztem a szavakat, egyszerre megdobbant a szívem.

Ezt olvastam:

„Itt nyugszik Bőrigázott János, ezen egyháznak szerzetese, aki ezüstbe foglaltatá Szent Vincentius és Amandus állát, valamint Szent Innocentius lábát, s éltében példásan tisztelendő és buzgó vala. Lelke üdvösségéért imádságot tegyetek.”

Gyöngéden leporoltam zsebkendőmmel e sírkövet; legszívesebben megcsókoltam volna.

– Ő az, Bőrigázott János! – kiáltottam.

S a boltívek magasából recsegve, töredezetten hullott vissza fejemre a név.

A templomszolga méltóságos, néma képpel közeledett felém, és én elszégyelltem magam lelkendezésem miatt. Kisurrantam a templomból, két vetélkedő szentfazék mellemre záporozó szenteltvíz-zuhatagja alatt.

De hiába, mégiscsak az én Bőrigázott Jánosom volt, kétségtelenül! Az Arany legenda fordítója, Szent Germanus, Vincentius, Ferreolus, Ferrutionus és Droctoveus életírója, ahogyan gondoltam, saint-germain-des-prés-i szerzetes volt. És milyen derék, nagylelkű és buzgó szerzetes! Ezüstállat, ezüstfejet és ezüstlábat csináltatott, hogy a szentelt maradványoknak romolhatatlan tartójuk legyen! De vajon megismerhetem-e valaha is a művét? Vajon ez az új fölfedezés nemcsak sajnálkozásomat fogja növelni?

1859.augusztus 20.

„Én, akiben egyesek kedvüket találják, és aki minden embert próbára teszek: jók öröme, gonoszok ostora; én, aki támasztom és lerontom a tévelyt, kiterjesztem a szárnyam. Ne rójátok föl bűnömül, ha sebes röptömben átsuhanok az esztendők fölött.”

Kinek a szavai ezek? Egy aggastyánéi, akit jól ismerek. Idő a neve.

Shakespeare a Téli rege harmadik fölvonását befejezve, szünetet tartott, hogy azalatt a kis Perdita növekedhessek szépségben és bölcsességben, s mikor ismét kitárja a színt, megidézi az öreg Bűvészt: álljon elő, és számoljon be a nézőknek a féltékeny Leontes fejére halmozódott hosszú napokról.

Mint színművében Shakespeare, én is terjedelmes szakaszt átengedtem e naplóban a feledésnek; s mint a költő, én is az Időhöz fordulok: magyarázza meg e hatesztendős szünetet. Mert lám, hat éve, hogy egy árva sort sem írtam ebbe a füzetbe; s most, amikor újra kezembe veszem a tollat, fájdalom! – nem valamiféle „bájában kivirult” Perditát mutatok be. A szépség és az ifjúság csak a költőknek hű útitársa; bennünket, közönséges halandókat; legföljebb ha egy kurta évszakra látogatnak meg. Nem tudjuk magunkhoz kötni őket. Ha valamilyen Perdita árnyának eszébe jutna a képtelen szeszély, hogy kirándulást tegyen a koponyámba, összevissza törné magát egy halom csontkemény pergamenben. Boldogok a költők! Hiába ősz a hajuk, az még egyáltalán nem riasztja el a Helénák, Francescák, Julietták, Júliák és Dorottyák imbolygó szellemárnyait! De Bonnard Szilveszternek már a puszta ormánya is elég hozzá, hogy megfutamítsa e nagy szerelmesek egész raját.

Pedig én is tudtam, mi a szépség, mint akárki más; én is éreztem azt a titkos varázst, melyet a rejtelmes természet a lelkes formákra áraszt; az élővé lelkesült agyag láttán engem is el-elfogott az a borzongás, melyből a költők és a szerelmesek születnek. De én nem tudtam se szeretni, se dalolni. Ódon szövegek és ódivatú formulák limlomjával zsúfolt lelkemben, mint egy lomtárban egy miniatúra, elém dereng egy arc, egy tengerzöld szempár… Ugyan, Bonnard barátom, vén szamár vagy. Inkább lapozgasd ezt a katalógust; ma reggel kaptad egy firenzei könyvkereskedőtől. Régi kéziratok jegyzéke; azzal kecsegtet, hogy megtalálod benne néhány becses, olasz és szicíliai műgyűjtők birtokában levő darabnak a leírását. Ez való neked, ez illik a te képedhez!

Olvasgatni kezdtem; fölkiáltok. Hamilkár, aki az idők folyamán olyan méltóságosan komoly lett, hogy szinte megfélemlít – Hamilkár szemrehányóan pillant rám, és mintha azt kérdezné, vajon e világról való gyönyörűség-e a nyugalom, mert ő bizony nem élvezheti mellettem, aki pedig éppolyan vén vagyok, mint amilyen ő.

Meg kell osztanom valakivel a fölfedezés örömét; a békés Hamilkárra zúdítom hát egy boldog ember minden rajongását.

– Nem, kedves Hamilkár, a nyugalom nem e világról való, és a béke, amelyre vágyol, nem fér össze az élet munkálkodásaival. És ki meri azt mondani, hogy vének vagyunk? Hallgasd csak meg, mit olvasok föl neked ebből a katalógusból, aztán mondd meg őszintén: nyugovásra való idő ez?

„Voraginói Jakab Arany legendája – olvastam. – Francia fordítás. Bőrigázott János klerikus műve a XIV. századból.

Díszes kézirat, két remekbe szabott miniatúrával, mindkettő kitűnő állapotban. Az egyik a Szent Szűz tisztulását, a másik Proserpina koronázását ábrázolja.

Az Arany legendá-hoz csatolva Szent Ferreolus, Ferrutionus, Germanus és Droctoveus legendája, XVIII lap, és az Auxerre-ből való Szent Germanus úr csodatévő sírja, XII lap.

Az értékes kézirat a Sir Thomas Raleigh-féle gyűjteménybe tartozott. Jelenleg Michel-Angelo Polizzi könyvtárában, Girgentiben.”

– Hallod ezt, Hamilkár? Bőrigázott János kézirata Szicíliában van, Michel-Angelo Polizzi birtokában. Ó, bárcsak kedvelné ez az ember a tudósokat! Írni fogok neki.

És azon nyomban írtam is. Levelemben arra kértem Polizzi urat, bocsássa rendelkezésemre Bőrigázott klerikus művét, elősorolva, milyen jogcímeken merem magam méltónak tartani e kegyre. Ugyanakkor fölajánlottam neki néhány birtokomban levő és egyáltalán nem érdektelen kiadatlan szöveget. Kérve kérem, tiszteljen meg azonnali válaszával, és aláírásom alá odaróttam valamennyi tiszteletbeli címemet.

– Uram! Uram! Hova rohan így? – kiáltozta Teréz megrökönyödve, és négyesével száguldott le utánam a lépcsőn, kezében a kalapommal.

– Föladom ezt a levelet, Teréz.

– Szent egek! Hát szabad így megszökni, hajadonfőtt, mint akinek elment az esze!

– Igen, elment, Teréz. De hát kinek vannak egészen otthon? Adja gyorsan azt a kalapot!

– És a kesztyűjét, uram. És az esernyőjét!

Még a lépcső aljában is hallottam a jajveszékelését.

1859. október 10.

Alig leplezett türelmetlenséggel vártam Michel-Angelo Polizzi úr válaszát. Nem találtam a helyemet, szeleburdi mozdulatokat tettem, hevesen nyitogattam-csapkodtam a könyveimet. Egy szép napon levertem a könyökömmel egy kötet Moréri-t. Hamilkár éppen mosakodott. Most hirtelen abbahagyta, és mancsával a füle mögött, sértődötten nézett rám. Ilyen zaklatott életet kell megérnie a házamban? Hallgatólagosan nem abban állapodtunk-e meg, hogy békességben élünk? Megszegtem a szerződést.

– Szegény barátom – mondtam neki –, heves szenvedély ejtett rabul, az háborgat, az hajszol. Igaz, a szenvedélyek ellenségei a nyugalomnak; nélkülük azonban se ipar, se művészet nem volna a világon. Pucéron szenderegne mindenki egy-egy szemétdombon, s te nem alhatnál, Hamilkár, egész álló nap selyempárnán a könyvek városában.

De nem fejtegettem tovább Hamilkárnak a szenvedélyek elméletét, mert gazdasszonyom levelet hozott. Nápolyban adták föl, és így szólt:

„Mélyen tisztelt Uram,

Valóban birtokomban van az Arany legendá-nak az a páratlan kézirata, mely nem kerülte el nagyságod éles figyelmét. Főbenjáró okok könyörtelenül és zsarnoki erővel megtiltják, hogy e kézirattól csak egyetlen napra, csak egyetlen percre is megváljak. Nagy öröm és dicsőség volna számomra, ha a művet szerény girgenti hajlékomban mutathatnám meg önnek; látogatása fényt és ékességet adna házamnak. Jövetelének forró reményében vagyok, mélyen tisztelt akadémikus úr, alázatos és hódoló szolgája,

Michel-Angelo Polizzi

borkereskedő és régész

Girgenti (Szicília)”

Jól van: utazom Szicíliába!

Extremum hunc, Arethusa, mihi concede laborem.[2]

1859. október 25.

Miután elhatároztam magamat, és megtettem a kellő intézkedéseket, már nem volt hátra más, mint közölni a dolgot a gazdasszonyommal. Megvallom, sokáig vonakodtam tőle, hogy bejelentsem neki utazásomat. Féltem korholásától, gúnyolódásától, ellenkezésétől, könnyeitől. „Derék lány – gondoltam –, ragaszkodik hozzám, vissza akar majd tartani, s Isten a megmondhatója: ha egyszer a fejébe vett valamit, könnyen áll nála szó, handabanda, sikoltás. A jelen esetben segítségül fogja hívni a házmesternét, a parkettkefélőt, a kártolóasszonyt és a gyümölcsárus hét fiát; körülvesznek, térdre vetik magukat előttem, zokogásba kezdenek, és olyan csúnyák lesznek, hogy engedni fogok nekik, csak hogy már ne is lássam őket.”

Ilyen hátborzongató képeket, ilyen lázálmokat halmozott föl bennem a félelem. Igen, a félelem, vagy mint a költő mondja: a termékeny félelem szülte agyamban ezeket a szörnyeket. Mert e bizalmas följegyzésekben őszintén megvallom: félek a gazdasszonyomtól. Tudom, hogy tudja, hogy gyönge vagyok, és ez minden bátorságomat megbénítja a vele való tusakodásokban. E tusakodások gyakoriak, és én kivétel nélkül mindig alulmaradok.

De hát mégiscsak be kellett jelentenem Teréznek, hogy elutazom. Ölében egy nyaláb fával éppen bejött könyvtárszobámba, hogy begyújtson, vagy ahogyan ő szokta mondani: bedurrantson. Mert a reggelek hidegek már. Szemem sarkából lestem, amint a kandalló előtt kuporog, fejjel a huzatszabályozó alatt. Nem tudom, honnét támadt bennem a bátorság: nem tétováztam tovább. Fölálltam, s föl-alá sétálva a szobában, a nyúlszívűek sajátos hetykeségével így szóltam:

– Igaz is, Teréz, most jut eszembe, elmegyek Szicíliába.

Aztán vártam, vártam, nyugtalanul. Teréz nem felelt. Feje, széles főkötője elmerült a kandalló öblében. Figyeltem, de a legkisebb fölindulás sem látszott rajta. Csak az aprófát rakosgatta a hasábok közé – ennyi volt az egész.

Végre újra előbukkant az arca. Nyugodt volt, olyan nyugodt, hogy bosszúság csiklandozott a láttán.

„Ej – gondoltam –, ennek az öreg lánynak nincs szíve! Hagyja, hogy elutazzam, még csak azt sem mondja, hogy: ah! Hát csak ennyibe veszi öreg gazdája távollétét?”

– Csak menjen, uram – mondta végül Teréz –, de hat órára itthon legyen ám. Ma este olyan vacsoránk lesz, hogy azzal nem lehet várni!

Nápoly, 1859. november 10.

– Co tra calle vive, magne e lave a faccia.

– Értem, barátom; három centime-ért ihatom, ehetem és megmoshatom az arcomat, mindezt egy szelet görögdinnye jóvoltából, amit itt kínálsz az asztalkád kirakatában. Nyugati előítéleteim azonban megakadályoznak benne, hogy a kellő ártatlansággal élvezzem ezt az egyszerű gyönyörűséget. És hogyan is szopogatnék görögdinnyét? Éppen elég, ha meg tudok állni a lábamon ebben a tömegben. Milyen nyüzsgő, fényes éj Santa Lucia éjszakája! A sokszínű lámpák fényében ragyogó üzletekben valóságos gyümölcshegyek tornyosulnak. A szabad ég alatt felállított tűzhelyeken gőzöl a fazekakban a víz, serceg a serpenyőkben a lacipecsenye. A sült halak és forró húsok illata csiklandozza az orromat, prüszkölnöm kell tőle. Ez alkalmat ad annak észlelésére, hogy zsebkendőm időközben eltávozott a kabátom zsebéből. Ide-oda taszigál, lendít, pörget a világ legeslegvidámabb, fecsegőbb, élénkebb és ügyesebb népe, s lám, ebben a pillanatban is, míg pompás hollófekete haját csodálom, egy fiatal nőszemély rugalmas és hatalmas válla egyetlen rándításával háromlépésnyit hátrapenderít, anélkül, hogy valami bajom esnék, egy makarónifaló karjába, aki nevetve fog föl.

Nápolyban vagyok. Hogyan kerültem ide poggyászom néhány megcsonkított és szétlapított maradékával, azt nem tudnám elmondani, azon egyszerű oknál fogva, hogy magam sem tudom. A folytonos rémület állapotában utaztam, és azt hiszem, bizony úgy festettem ebben a tündöklő városban, mint bagoly a napon. Hanem ez az éjszaka, ez mindenen túltesz! Meg akartam figyelni a népszokásokat, lementem hát a Strada di Portóra; a jelen pillanatban is ott vagyok. Körülöttem élénk csoportok tolongnak az élelmiszerüzletek előtt; engem, mint egy roncsot, hajigál ez az élő hullámáradat, mely még akkor is simogat, mikor alámerít. Mert van ebben a nápolyi népben, akármilyen izgága, valami kedves és vonzó. Nem lökdösnek, hanem ringatnak, s úgy érzem, ahogy így ide-oda himbálnak: még majd álltomban elaltatnak. Ahogy a Strada lávakövezetén sodródom, csak bámulom ezeket a teherhordókat és halászokat, akik elképesztő gyorsasággal jönnek-mennek, beszélnek, énekelnek, pipálnak, handabandáznak, összekapnak és összeölelkeznek. Egyszerre élnek valamennyi érzékükkel, és bölcsen – anélkül, hogy sejtelmük volna róla –, vágyaikat életük kurtaságához mérik. Egy közkedveltségnek örvendő kocsma közelébe mentem, és kapuja fölött nápolyi tájszólásban ezt a négy sort olvastam:

Amice, alliegre magnammo e bevimmo

Nfin che n’ce stace noglio a la lucerna:

Chi sa s’a l’autro munno n’ce vedimmo?

Chi sa s’a l’autro munno n’ce taverna?

Addig együnk-igyunk vigan, barátom,

Amig a lámpa győzi olaját:

Ki tudja, hogy’ leszünk a másvilágon?

Ki tudja, lesz-e kocsma odaát?

Horatius is hasonló tanácsokat adott barátainak. Ezt kaptad tőle, Postumus; ezt hallottad te is, Leuconoe, szép lázadó, aki tudni akartad a jövő titkait. Ez a jövő most már a múlt, és mi már ismerjük. Őszintén szólva, kár volt ilyen semmiségért gyötörnöd magad, és barátod bölcs embernek bizonyult, amikor azt tanácsolta, légy okos, és fejtsd le görög boraidat. Sapias, vina liques. Mert lám, a szép táj és a szeplőtlen égbolt nyájas örömökre ösztökél. De vannak lelkek, akiket magasztos nyugtalanság hajszol; ezek a legnemesebbek. Te is közéjük tartoztál, Leuconoe; s én, hogy életem alkonyán eljutottam a városba, melyben hajdan szépséged ragyogott, tisztelettel köszöntöm mélabús árnyadat. A keresztény századok hozzád hasonló lelkeiből lettek a szentek; csodáik töltik meg az Arany legenda lapjait. Barátod, Horatius, már nem hagyott ilyen fennkölt utódokat maga után; egyik kései unokáját látom a költő-kocsmárosban, aki epikureus cégtáblájának árnyékában pillanatnyilag éppen bort tölt a poharakba.

És az élet mégis Flaccus barátunknak ad igazat; a világ folyásához egyedül az ő bölcselete alkalmazkodik. Nézzétek csak azt a fickót, aki a szőlőlugasnak támaszkodva, fagylaltját nyalogatja, és a csillagokra bámul! Le sem hajolna, hogy fölszedje a földről azt az ódon kéziratot, amelynek felleléséért én annyi fáradságot vettem a nyakamba. És bizony, az ember inkább született fagylaltevésre, mint öreg szövegek böngészésére.

Tovább bolyongtam az iddogálók és nótázók körül. Szerelmespárokat láttam, amint egymást átölelve, gyönyörű gyümölcsökbe haraptak. Úgy látszik, az ember természeténél fogva rossz, mert a sok idegen öröm mélységesen elszomorított. Ez a tömeg olyan feszélyezetlenül tárta ki dús életkedvét, hogy minden vén írástudói szemérmességem fölborzolódott tőle. Aztán meg az is elkeserített, hogy a levegőben repkedő csengő szavakból semmit nem értettem. Megalázó megpróbáltatás volt – egy filológus számára! Igen mogorva kedvemben voltam hát, amikor egyszeriben fölfigyeltem pár szóra a hátam mögött.

– Nézd csak, Dimitri, ez az öregúr bizonyára francia. Egészen megszántam, olyan riadt képet vág. Nem szólítanád meg?… Olyan hajlott háta van, ugye, Dimitri?

Ezt egy női hang mondta, franciául. Elsősorban is meglehetősen kellemetlenül érintett, hogy így leöreguraznak. Öregúr az ember hatvankét esztendős korában? A napokban a Pont-des-Arts-on Perrot d’Avrignac kollégám azzal bókolt nekem, hogy milyen fiatal vagyok, s ő nyilvánvalóan jobban ért az életkor kérdéséhez, mint ez a kis fülemüle, aki a hátamról csicsereg, ha ugyan a fülemülék egyáltalán csicseregnek éjszaka. Azt mondja, hogy kerek a hátam. Jó, jó, magam is gyanítottam; de egy kukkot sem hiszek az egészből, amióta egy ilyen ugribugrinak is ez a véleménye. Természetesen nem fordulok hátra, hogy megnézzem, ki fecsegett, de a nyakamat teszem rá, hogy egy csinos kis hölgy. Hogy miért?

Azért, mert csak az olyan nőnek, aki szép, vagy szép volt, aki tetszett, vagy tetszik – csak annak van ilyen behízelgően gazdagon árnyalt hangja, csak annak a hanglejtésében van meg ez az ezüstcsengés, amely már maga is olyan, mint egy kacagás. Egy csúnya nőnek az ajkáról talán lágyabban, dallamosabban ömlenék a szó, de sosem lenne ilyen élénk, sosem ilyen csicsergő.

Egy pillanat sem kellett hozzá, hogy ezek a gondolatok fölébredjenek bennem, s hogy elmeneküljek a két ismeretlen elől, belevetettem magam a nápolyi tömeg kellős közepébe, és beiszkoltam egy zegzugos vicolettó-ba,[3] melyet csak egy fülkés madonna lámpása világított meg. Ott kedvemre tűnődhettem, és ráeszméltem, hogy ez a csinos nő (mert bizonyosan csinos volt) végeredményben jóindulatú volt velem szemben, s ezért hálát érdemel.

„Nézd csak, Dimitri, ez az öregúr bizonyára francia. Egészen megszántam, olyan riadt képet vág. Nem szólítanád meg?… Olyan hajlott háta van, ugye, Dimitri?”

Nem kellett volna olyan sebbel-lobbal megfutamodnom e kedves szavak hallatára. Sokkal illőbb lett volna, ha udvariasan odalépek a csengő hangú hölgyhöz, meghajtom magamat előtte, és így szólok hozzá: „Asszonyom, akaratlanul is meghallottam, amit az imént mondott. Jót akart tenni egy szegény öregemberrel. Nos, már meg is tette; már maga az, hogy francia szót hallhatok, olyan öröm számomra, hogy hálásan köszönöm önnek.” Kétségkívül így vagy ilyesformán kellett volna megszólítanom. Nyilvánvalóan francia, mert francia hangja van. A francia nők hangja a legkellemesebb a világon. Báját az idegenek is éppúgy megérzik, mint mi. Bergamói Fülöp 1483-ban azt mondta az Orléans-i Szűzről: „Hangja kedves volt, mint a hazájabeli nőké általában.” Társát, akivel beszélt, Dimitrinek hívják. Bizonyára orosz. Ezek az oroszok dúsgazdag emberek, s unalmukban ide-oda kószálnak a világban. A gazdagok szánalomra méltók: javaik csak körülveszik, de nem járják át őket; lelkükben szegények és csupaszok. Siralmas a gazdagok szegénysége.

Gondolataim végére érve, egy kis sikátorban, vagy nápolyiasan egy sotto-porticó-ban találtam magamat. Annyi boltív feszült és annyi balkon burjánzott fölötte, hogy egy tenyérnyi sem látszott benne az égből. Eltévedtem hát, s minden jel arra vall, hogy egész álló éjszaka az utamat kell keresnem. Hogy megkérdezzem valakitől, ahhoz az kellett volna, hogy egyáltalán emberi arcot lássak, erre azonban semmi kilátásom sem volt. Kétségbeesésemben csak úgy találomra nekivágtam egy utcának, helyesebben egy szörnyű zsiványfészeknek; mert egészen olyanforma volt, s az is volt valóban, mert alig haladtam benne néhány perce, mikor egyszerre csak két késelő férfit pillantottam meg. Nyelvükkel még istenesebben támadták egymást, mint pengéjükkel, s kölcsönös szidalmaikból megértettem, hogy vetélkedő szerelmesek. Óvatosan beosontam egy másik utcácskába, míg a két hős tovább folytatta a maga dolgát, és az enyémre még csak ügyet sem vetett. Vaktában kószáltam egy ideig, aztán reményvesztetten roskadtam le egy kőpadra; ott siránkoztam magamban, amiért olyan eszeveszetten és tekervényesen szöktem meg Dimitri és csengő hangú barátnője elől.

– Jó estét, signor. A San-Carlóban volt? Hallotta a dívát? Ilyen énekesnő sincs, csak Nápolyban!

Fölkaptam a fejemet és megismertem a szállásadó gazdámat. A szállodám előtt ültem, éppen a saját ablakom alatt.

Monte-Allegro, 1859. november 30.

Sciaccából Girgentibe menet megpihentünk, jómagam, vezetőim és öszvéreik, a nyomorúságos Monte-Allegro kocsmájában. A falu lakosai, a mal’aria áldozatai, a napon dideregnek. De ezek is görögök, és vidámságuk elpusztíthatatlan. Egyik-másik mosolygó kíváncsisággal bámészkodott a kocsma körül. Egy mese, ha tudtam volna mesélni, az élet minden baját elfeledtette volna velük. Értelmes képük volt, s a nők, ha cserzetten és mocskosan is, bizonyos bájjal viselték hosszú, fekete kabátjukat.

Előttem tengeri szél marta romok, még csak fű sem sarjad rajtuk. A sivatag mogorva szomorúsága uralkodik ezen a sivár földön, melynek ölén csak alig néhány ványadt mimóza, kaktusz és törpepálma tenyészik. Mintegy húsz lépésnyire tőlem egy vízmosásban, mint elszórt csontok, kavicsok fehérlenek. Patak folyt ott – magyarázza vezetőm.

Két hete voltam Szicíliában. Mikor a palermói öbölbe értem – ez a Pellegrino és a Catalfano hatalmas, kopár sziklatömbje közt nyílik, és az Arany Kagyló mirtusszal és narancsfával zsúfolt partjába mélyed –, úgy elámultam, hogy nyomban elhatároztam, bejárom ezt a szigetet, melynek oly nemes a múltja, és olyan szépek a dombhajlatai. Én, a barbár Nyugaton megőszült öreg zarándok, rámerészkedtem e klasszikus földre; vezetőt fogadtam, és Palermóból Trapaniba, Trapaniból Selinontéba, Selinontéból Sciaccába vándoroltam; innét ma reggel indultam Girgentibe, ahol Bőrigázott János kézirata vár. A sok szépség, amit láttam, olyan élénken él a lelkemben, hogy meddő fáradságnak tartanám mindezt leírni. Miért rontanám el utazásomat azzal, hogy jegyzetet jegyzetre halmozok? Az igazi szerelmesek nem írják le a boldogságukat.

Átadtam magam a jelen mélabújának és a múlt költészetének, lelkem tele volt szép képekkel, és a szemem tiszta, harmonikus vonalakkal: így kóstolgattam a monte-allegrói kocsmában a tüzes bor sűrű bíbornedűjét, mikor egyszer csak egy szalmakalapos, nyersselyem ruhás fiatal nő lépett az ivóba. Haja sötét volt, szeme fekete és ragyogó. Megismertem a járásáról, hogy párizsi. Leült. A vendéglős egy pohár friss vizet és egy csokor rózsát tett eléje.

Én, mihelyt belépett, fölálltam, és udvariasságból kissé elhúzódtam az asztaltól; úgy tettem, mintha a falra szögezett szentképeket nézegetném. De nagyon jól láttam, hogy amint így háttal megpillantott, meglepett kis mozdulatot tett. Az ablakhoz léptem, és néztem, hogyan baktatnak a festett kordék a kaktuszokkal és berberpálmákkal szegett köves úton.

Míg ő a hideg vizet itta, én az eget bámultam. Szicíliában leírhatatlan gyönyörűség friss vizet inni, és magunkba szippantani a világot. Magamban az athéni költő versét mormoltam:

Ó, te, aranyló nappal szeme, szent fény!

A francia nő közben sajátságos kíváncsisággal vett szemügyre, és noha erősen ügyeltem, nehogy jobban megnézzem, mintsem illik, magamon éreztem a tekintetét. Azt hiszem, különös képességem van rá, hogy megérezzem, ha egy-egy tekintet rám szegeződik, még ha az én tekintetemmel nem is találkozik. Sokan hiszik mások is, hogy ilyen titokzatos tehetséggel rendelkeznek; holott valójában mindebben semmi rejtelem nincs: egy-egy fölfoghatatlanul parányi jel figyelmeztet minket ilyenkor. Nem lehetetlen, hogy az ablaküveg tükrözte felém a hölgy szép szemét.

Mikor visszafordultam felé, keresztezte egymást a pillantásunk.

Egy fekete tyúk totyogott be, és szemelgetni kezdett az alig söprött szobában.

– Kenyeret akarsz, boszorkány? – szólt a fiatal hölgy, és leszórta neki az asztalon maradt morzsákat.

Egyszeriben megismertem a hangját: Santa Lucia éjszakáján hallottam.

– Bocsánat, asszonyom – mondtam azonnal. – Ha ismeretlenül is, egy tartozást kell lerónom: meg kell köszönnöm önnek azt a részvevő érdeklődést, melyet szívében egy öreg honfitársa keltett, aki késő éjszaka Nápoly utcáin bolyongott.

– Megismer, uram? – felelte. – Én is megismertem.

– A hátamról?

– Ó, hát meghallotta, mikor azt mondtam a férjemnek, hogy olyan hajlott háta van! Remélem, nem haragszik érte. Nagyon-nagyon sajnálnám, ha megbántottam volna.

– Ellenkezőleg, asszonyom, egyenesen hízelgett nekem. Egyébként, legalábbis elvileg, helyesnek és alaposnak találom a megfigyelését. Az ember jellemét nemcsak arcvonásai tükrözik. Vannak szellemes és vannak fantáziátlan kezek. Vannak álszent térdek, önző könyökök, pimasz vállak és derék hajlott hátak.

– Igaz – mondta. – De az arca is ismerős. Mi már valahol találkoztunk, Itáliában vagy másutt, nem tudom. Nagyon sokat utazunk, a herceg meg én.

– Asszonyom, nem hiszem, hogy valaha is szerencsém lett volna találkozni önnel – feleltem. – Én magányos, öreg agglegény vagyok. Könyvek közt töltöttem az életemet, és sosem utaztam. A tanácstalanságomon is láthatta, hiszen megszánt miatta. Sajnálom, hogy ilyen zárkózott, otthon ülő életet éltem. A könyvekből kétségkívül megtanulunk egyet-mást, de aki világot lát, sokkal többet tanul.

– Párizsi?

– Igen, asszonyom. Negyven esztendeje ugyanabban a házban lakom, és jóformán sosem járok el hazulról. Igaz, ez a ház a Szajna partján áll, a világ legszebb és legnevezetesebb helyén. Ablakomból látom a Tuilériákat és a Louvre-t, a Pont-Neuföt és a Notre-Dame tornyait, az Igazságügyi Palota tornyocskáit és a Sainte-Chapelle csúcsát. Csupa beszédes kő: Franciaország csodálatos történetéről mesélnek.

Az ifjú hölgy mintha elámult volna ezekre a szavakra.

– A rakparton van a lakása? – kérdezte hevesen.

– A Malaquais rakparton – feleltem –, a harmadik emeleten, a metszetantikvárius házában. Bonnard Szilveszter vagyok. Nevem ugyan kevéssé ismert, de akadémikus vagyok, és a barátaim számon tartanak: ez éppen elég nekem.

Ahogy rám nézett, arcán egyszerre meglepetés, érdeklődés, mélabú és gyöngédség tükröződött, s én semmiképpen sem tudtam megérteni, hogyan kelthet egyszerű elbeszélésem ilyen változatos és heves érzelmeket ebben a szép ismeretlenben.

Vártam, hogy megmagyarázza meglepetését; ám ekkor egy hallgatag, szelíd, szomorú hústorony nyomult a terembe.

– A férjem – mondta a hölgy. – Trépov herceg.

És rám mutatva:

– Bonnard Szilveszter úr, a Francia Akadémia tagja.

A herceg egy vállrándítással üdvözölt. Magas, széles, komor válla volt.

– Kedvesem – mondta –, végtelenül sajnálom, hogy meg kell szakítanom beszélgetésedet Bonnard Szilveszter úrral. De a kocsi mindjárt előáll, és nekünk Mellóban kell lennünk, mielőtt leszáll az éjszaka.

A hölgy fölállt, fogta a rózsacsokrot, melyet a fogadós tett eléje, és kiment. Én követtem, a herceg meg azalatt arra ügyelt, hogyan fogják be az öszvéreket, és sorra megvizsgálta, elég erős-e a hám és hajtószár.

A hölgy a lugas árnyában állt.

– Mellóba megyünk – mondta mosolyogva. – Szörnyűséges fészek, Girgentitől hat kilométerre. Sose találná ki, mit keresünk ott. Ne is próbálja. Egy gyufaskatulyát! Dimitri gyufaskatulyákat gyűjt. Megpróbálkozott már mindenfélével, gyűjtött kutyanyakörvet, egyenruhagombot, bélyeget. De most már csak a gyufaskatulyák érdeklik… a kis kartondobozkák, színes nyomattal. Már ötezer-kétszáztizennégyféle skatulyánk van. Némelyiket elképesztő fáradsággal szereztük meg. Tudomásunkra jutott például, hogy Nápolyban olyan dobozokat gyártottak, amelyeken Mazzini és Garibaldi képe látható, és hogy a rendőrség elkobozta a dobozokat, és leültette a gyártót. Sok keresés-kutatás és tudakozódás után egy parasztnál találtunk is egy ilyen skatulyát. Száz líráért eladta nekünk, s nyomban följelentett a rendőrségen. A fogdmegek átkutatták a poggyászunkat. A skatulyát nem találták meg, de az ékszereimet magukkal vitték. Akkor aztán én is kedvet kaptam a skatulyagyűjtéshez. Nyárra Svédországba készülünk, kiegészíteni a sorozatunkat.

Kell-e mondanom? – némi rokonszenvvel vegyes szánalmat éreztem e makacs gyűjtők iránt. Kétségkívül jobban szerettem volna, ha Trépov úr és felesége antik márványokat, festett vázákat vagy érmeket gyűjt Szicíliában. Jobban ínyemre lett volna, ha történetesen Agrigente romjaival vagy Eryx költői hagyományaival foglalkoznak. De hát végtére ők is gyűjtöttek valamit, céhbeliek voltak, és nevethettem-e rajtuk anélkül, hogy egy kicsit magamon is ne nevettem volna?

– Most már tudja, miért utazunk ebben a szörnyű országban – mondta.

Rokonszenvem ebben a pillanatban alábbhagyott, s némi méltatlankodást éreztem.

– Ez nem szörnyű ország, asszonyom – feleltem. – Ez a föld dicsőséges föld. A szépség olyan nagy, olyan magasztos dolog, hogy a barbárság századai sem pusztíthatják el véglegesen: még mindig fennmaradnak csodálatos nyomai. Az antik Ceres fölsége még mindig itt lebeg e kopár dombok fölött, és a görög Múzsa, akinek isteni hangjaitól visszhangzott egykor az Arethusa és a Menales, a csupasz hegyről és a kiszáradt forrásból még mindig fülembe zengi énekét. Igen, asszonyom, bolygónk végső napjaiban, mikor égitestünk fakó teteme már lakatlanul gördül tova az űrben, akárcsak ma a hold: a föld, melyen Selilonte romjai állnak, az egyetemes halálban is őrizni fogja a szépség jeleit; s akkor, legalább akkor már nem lesz többé ledér ajak, mely magányos fölségét gyalázza.

Alighogy kimondtam, máris éreztem szavaim ostobaságát. „Ej, Bonnard – állapítottam meg magamban –, a magadfajta öreg, aki könyvek közt élte le életét, nem ért hozzá, hogyan kell beszélni a nőkkel.” Szerencsémre Trépovné őnagysága éppoly kevéssé értette meg előadásomat, mintha görögül tartottam volna.

– Dimitri unatkozik – mondta szelíden –, és én is unatkozom. Gyufaskatulyáink, azok vannak, de hát az ember előbb-utóbb a gyufaskatulyákra is ráun. Annak idején mindenféle bajom volt, és sosem bajlódtam az unalommal; a bajok elszórakoztatják az embert.

Meghatott a szép fiatal nő erkölcsi nyomorúsága.

– Asszonyom – mondtam –, sajnálom önt, amiért nincs gyermeke. Ha gyermeke volna, nyomban célját tudná az életének, s a gondolatai is nyomban mélyebbek és vigasztalóbbak lennének.

– Van egy fiam – felelte. – Giorgiónak hívják, már nagy fiú, kész férfi: nyolcéves. Éppen úgy szeretem, mint amikor még egészen kicsi volt; de hiába, ez már nem ugyanaz.

Egy rózsaszálat nyújtott felém a csokrából, s ahogy fölszállt a kocsiba, mosolyogva mondta:

– El sem képzeli, Bonnard úr, mennyire örülök, hogy találkoztunk. Remélem, Girgentiben újra látjuk egymást.

Girgenti, ugyanazon a napon

Igyekeztem a lehető legkényelmesebben elhelyezkedni letticám-ban. A lettica kereketlen kocsi, vagy ha jobban tetszik: hordszék, karosszék, melyet két öszvér cipel, egy elöl, egy meg hátul. Ősrégi alkalmatosság. Ábrázolásaival nemegyszer találkoztam XIV. századi kéziratokban. Akkor még sejtelmem sem volt róla, hogy egy szép napon majd én is ilyen hordszékben fogok utazni. Monté-Allegróból Girgentibe. Semmire nem szabad mérget venni.

Három órán át csengett az öszvérek nyakában a csengő, három órán át kopogott patájuk a kiégett mészkőtalajon. Míg mellettem, két aloésövény közt, lassan maradoztak az afrikaias természet szikár jelenségei, Bőrigázott János kéziratára gondoltam, s olyan ártatlan sóvárgással epedtem utána, hogy valósággal meghatódtam tőle: annyi gyerekes együgyűség és megindító gyermekdedség volt ebben a vágyban.

Estefelé az erősödő rózsaillat eszembe juttatta Trépovnét. Az égen kigyulladt az esti csillag. Elábrándoztam, Trépovné nagyon csinos teremtés, igen egyszerű, és egészen közel van a természethez. Cica-esze van. Nyomát sem leltem benne semmiféle olyan nemes érdeklődésnek, amely a gondolkodó lelkekre jellemző. De a maga módján azért mégiscsak mély eszmét fejezett ki: „Akinek valami baja van, az nem bajlódik az unalommal.” Tudja tehát, hogy a nyugtalanság és a szenvedés legbiztosabb szórakozásunk e földön. A nagy igazságokra kínok és küszködések árán eszmélünk rá. Vajon Trépovné milyen küszködések útján fedezte föl a magáét?

Girgenti, 1859. december 1.

Másnap Girgentiben ébredtem, Gelliasnál. Gellias a hajdani Agrigentum gazdag polgára volt. Éppoly híres volt bőkezűségéről, mint nagylelkűségéről, s a várost egy sereg ingyenes fogadóval ajándékozta meg. Gellias tizenhárom százada halott, s a művelt népek ma már nem ismerik az ingyenes fogadók intézményét. Gellias nevét ma egy szálloda viseli, ahol a fáradtságom jóvoltából átaludhattam az éjszakát.

A modern Girgenti keskeny, összezsúfolt házai az antik Agrigentum akropoliszán emelkednek; egy komor spanyol katedrális uralkodik fölöttük. Ablakomból, kissé oldalvást, a tenger felé, félig romba dőlt templomok fehér oszlopsorára láttam. Csak e romok körül van némi hűs árnyék. Más minden kopár. A víz és az élet elhagyta Agrigentumot. Az élőlényeknek olyan szükséges a víz, az agrigentumi Empedoklész isteni Nesztisze, hogy folyóktól, forrásoktól távol nem él meg semmi. De Girgenti kikötője, a várostól három kilométernyire, nagy forgalmat bonyolít le. Ebben a morc városban, ezen a meredek sziklán rejtezik hát – gondoltam magamban – Bőrigázott János klerikus kézirata. Megkérdeztem, melyik Michel-Angelo Polizzi úr háza, és elindultam felé.

Polizzi urat tetőtől talpig sárgába öltözve találtam; kolbászt sütött egy serpenyőben. Ahogy meglátott, elengedte a serpenyő nyelét, magasba emelte a karját, és lelkes kiáltásokat hallatott. Apró ember volt; bibircsókos képével, sasorrrával, előreugró állával, kerek szemével eredeti, kifejező jelenség volt.

Excellenciádnak szólított; azt mondta, ezt a napot aranybetűkkel fogja naptárába írni, és leültetett. A terem, melyben helyet foglaltunk, egyszerre volt konyha, szalon, háló, műterem és éléstár. Kályhák voltak benne meg ágy, vásznak, festőállvány, palackok és pirospaprika-füzérek. Egy pillantást vetettem a falakat borító képekre.

– A művészet! A művészet! – kiáltotta Polizzi, és ismét égnek emelte a karját. – A művészet! Milyen nagyszerű! Milyen vigasztaló! Festő vagyok, excellenza!

S egy Szent Ferencre mutatott, mely még befejezetlen volt, és a művészet meg a vallás minden különösebb kára nélkül az is maradhatott volna. Aztán néhány jobb ízléssel készült régi festményre hívta föl a figyelmemet, ezeket azonban, úgy láttam, tapintatlanul restaurálták.

– Antik képek javításával foglalkozom – mondta. – Ó, a régi mesterek! Micsoda lélek! Micsoda tehetség!

– Hát valóban – kérdeztem –, ön egy személyben festő, régész és borkereskedő?

– Excellenciád szolgálatára – felelte. – A jelen pillanatban olyan zuccó-m van, hogy minden cseppje valóságos tűzgyöngy. Meg fogom kóstoltatni excellenciáddal.

– Sokra tartom a szicíliai borokat – válaszoltam –, de nem holmi fiaskók ügyében látogattam el önhöz, Polizzi úr.

Mire ő:

– Akkor hát képekről van szó! Ön műgyűjtő. Végtelenül boldog vagyok, valahányszor képgyűjtőt fogadhatok szerény hajlékomban. Tüstént megmutatom önnek Monrealese főművét; úgy bizony, excellenza, a főművét! A Pásztorok imádásá-t! A szicíliai iskola gyöngyét!

Én:

– Szívesen megnézem ezt a képet; de előbb talán beszéljünk arról, ami ide hozott.

Mozgékony kis szeme kíváncsian pihent meg rajtam, és én kínos szorongással eszméltem rá, hogy fogalma sincs látogatásom céljáról.

Erősen zavarba jöttem, éreztem, hogy homlokomon kiüt a verejték, úgy dadogtam szánalmasan néhány szót, nagyjában a következőket:

– Egyenesen Párizsból jövök, megtekinteni az Arany legenda kéziratát, amelyről azt állította, hogy a birtokában van.

Erre magasba lökte karját, eltátotta száját is, szemét is, s a leghevesebb felindulásnak adta tanújelét.

– Ó, az Arany legenda kézirata! Valóságos gyöngyszem, excellenza, valóságos rubin, valóságos gyémánt! Két olyan tökéletes miniatúrával, mintha magát a paradicsomot látná az ember! Micsoda lágyság! Ezek a virágok pártájáról csent színek, ez valóságos méz a szemnek! Julio Clovio sem tud különbet!

– Mutassa hát! – mondtam, és se nyugtalanságomat, se reménykedésemet nem tudtam leplezni.

– Mutassam? – kiáltott föl Polizzi. – Hogyan mutathatnám, excellenza! Már nincs meg! Már nincs meg!

És úgy látszott, nyomban kitépi a haját. Tőlem ugyan kitéphette volna mind egy szálig: én meg nem akadályozom. De mielőtt különösebb kárt tett volna magában, abbahagyta.

– Hogyan? – mondtam dühösen. – Hogyan? Elcsal Párizsból Girgentibe, hogy megmutasson egy kéziratot, s amikor megérkezem, egyszerűen kijelenti, hogy már nincs meg! Uram, ez méltatlanság! Eljárását minden tisztességes ember elítéli!

Ha valaki lát ebben a pillanatban, találó fogalmat alkothatott volna magának a megvadult kosról.

– Méltatlanság! Méltatlanság! – ismételtem; reszkető karomat széttárva.

Michel-Angelo Polizzi úgy omlott egy székre, mint egy haldokló hős. Szeme hirtelen könnyektől lett duzzadt, s haja, mely eddig büszkén tarajlott a fején, rendetlenül a homlokába hullott.

– Apa vagyok, excellenza, apa vagyok! – kiáltotta kezét összetéve.

Zokogva tette hozzá:

– A fiam, Rafaello, feleségem magzata, ezé a drága asszonyé, akit tizenöt esztendeje siratok, excellenza, Rafaello Párizsban óhajtott megtelepedni; boltot bérelt a Laffitte utcában, régiségüzletet nyitott. Ami értékem csak volt, mind neki adtam: legszebb majolikáimat, legszebb urbinói fajanszaimat, jó mesterektől való képeimet, s milyen képeket, uram! Ha csak rájuk gondolok, káprázik a szemem! Csupa szignált kép volt! Nekiadtam az Arany legenda kéziratát is. A húsomat, a véremet odaadtam volna. Egyetlen fiam! Az én szegény szent feleségemnek a fia!

– Ezek szerint, uram – mondtam –, míg én az ön szavára nekivágtam a messzi Szicíliának, hogy megkeressem Bőrigázott János kéziratát, ez a kézirat ott volt kiállítva a Laffitte utca egyik kirakatában, ezerötszáz méternyire a lakásomtól!

– Ott volt, ez a szent igazság – felelte Polizzi hirtelen megnyugodva –, és jelenleg is ott van, legalábbis azt hiszem, excellenza.

Kis kártyát vett elő az asztalról, és felém nyújtotta.

– Itt a fiam címe – mondta. – Nagyon lekötelezne, ha megismertetné a barátaival. Majolikák, zománc holmik, kelmék, képek: hiánytalan választék műtárgyakban, az egész roba[4]mind egy szálig antik, becsületemre. Látogassa meg: megmutatja majd önnek az Arany legenda kéziratát. A két csodálatosan üde miniatúrával.

Gyáván elvettem az orrom elé tartott kártyát.

S ez az ember visszaélt a gyöngeségemmel: újból megkért, terjesszem a társaságokban Rafaello Polizzi nevét.

Kezem már a kilincsen volt, amikor a szicíliai megragadta a karomat.

– Ah, excellenza – mondta ihletett arccal –, fölséges hely ez a mi városunk! Itt született Empedoklész. Empedoklész: milyen nagy ember, milyen nagyszerű polgár! Azok a magasröptű eszmék! Az az erényesség! Az a lélek! Van a kikötőben egy Empedoklész-szobor, valahányszor elmegyek előtte, leemelem a kalapomat. Mikor fiam, Rafaello, már indulófélben volt, hogy megalapítsa régiségboltját Párizsban, a Laffitte utcában, kivezettem a városunk kikötőjébe, és az Empedoklész-szobor lába alatt adtam rá atyai áldásomat. „Sose felejtsd el Empedoklészt!” – mondtam neki. Ó, signor, ma is egy új Empedoklész kellene szerencsétlen hazánknak. Nem akarja, hogy elvezessem a szoborhoz, excellenza? Kalauza leszek, ha meg óhajtja nézni a romokat. Megmutatom Castor és Pollux templomát, az Olimposzi Jupiter templomát, Juno Lucina templomát, a római kori kutat, Theron sírját és az Aranykaput. Az idegenvezetők mind szamarak. Én szakavatott vezető vagyok; ha akarja, ásatunk is, és nagyszerű leletekre bukkanunk. Értek az ásatáshoz, istenadta érzékem van hozzá. Én azokban az árkokban is remekműveket fedezek föl, ahol a tudósok nem találtak semmit.

Nagy nehezen kiszabadítottam magamat, de utánam szaladt, a lépcső aljában megállított, és a fülembe súgta:

– Excellenza, ide figyeljen! Leviszem a városba, megmutatom önnek a girgenti nőket! A szicíliai nők, signor: csupa antik szépség! Szerzek önnek szemrevaló lánykákat, jó?

– Menjen a pokolba! – kiáltottam fölháborodva.

És nekirohantam az utcának, ő meg széttárta karját, s csak bámult utánam.

Mikor végre elkerültem a szeme elől, leroskadtam egy kőre, tenyerembe temettem arcomat, és tűnődni kezdtem.

„Hát azért jöttem Szicíliába – gondoltam – azért, hogy ilyen ajánlatokat tegyenek nekem?”

Ez a Polizzi kétségkívül csirkefogó, a fia úgyszintén. De vajon mit főztek ki? Sejtelmem sem volt róla. Csak szomorú voltam, szomorú és megalázott.

Selyemsuhogással kísért könnyű léptekre eszméltem; fölnéztem: Trépov hercegné közeledett felém. Visszanyomott a kőpadra, megfogta a kezemet, és szelíden így szólt hozzám:

– Már kerestem, Bonnard Szilveszter úr. Nagyon örülök neki, hogy találkoztunk. Szeretném, ha ez a találkozás kellemes emléket hagyna önben. Nagyon-nagyon szeretném.

És míg így beszélt, fátyla alatt mintha egy könnycsepp csillant és egy mosoly rebbent volna. Most föltűnt a herceg is, ránk vetette kolosszális árnyékát.

– Mutasd meg, Dimitri, Bonnard úrnak az értékes zsákmányt!

Az óriás engedelmesen nyújtott felém egy gyufaskatulyát, egy hitvány kartondobozkát, tetején kék-vörös fejjel, mely a fölírás szerint Empedoklészé volt.

– Látom, asszonyom, látom. De nekem egy életre elegem van Empedoklészből, hála ennek az utálatos Polizzinak, akihez – óva intem! – nehogy elengedje Trépov urat; s ez a kép igazán nem alkalmas rá, hogy kedvezőbb színben tüntesse föl előttem a hajdani filozófust.

– Ronda – mondta Trépovné –, de nagyon ritka. Ezek a skatulyák egyébként nincsenek forgalomban; csak a helyszínen lehet szerezni belőlük. Dimitri már reggel hétkor ott volt a gyárban. Láthatja, nem vesztegettük az időnket.

– Látom, asszonyom, látom – feleltem keserűen. – Én azonban elvesztegettem a magamét, és nem találtam meg azt, amiért ilyen messzire eljöttem!

Szemlátomást érdeklődött a balsorsom iránt.

– Valami kellemetlenség érte? – kérdezte élénken. – Segítségére lehetek valamiben? Nem mesélné el nekem, uram, mi bántja?

Elmeséltem neki. Elbeszélésem hosszúra nyúlt, de nyilván meghatotta, mert utána egy sereg aprólékos kérdést intézett hozzám; ezt mind a részvéte jelének tekintettem. Mindenáron tudni akarta a kézirat pontos címét, formáját, küllemét, korát; elkérte tőlem Rafaello Polizzi címét.

Megadtam neki, híven teljesítve ezzel – ó, sors! – az átkozott Michel-Angelo Polizzi megbízását.

Van úgy, hogy az ember nem tud gátat szabni magának. Újrakezdtem panaszaimat és átkozódásaimat. Trépovné egyszerre csak fölkacagott.

– Miért nevet? – kérdeztem.

– Mert rossz nő vagyok – felelte.

S elröppent, otthagyott a kőpadon, egyedül, megrökönyödötten.

Párizs, 1859. december 8.

Az ebédlő még tele volt zsúfolt málháimmal. Asztalnál ültem; az asztal rakva volt mindazzal a sok finomsággal, amit Franciaország termel az ínyencek örömére. Éppen azt a chartres-i pástétomot ettem, amelyért magáért szeretnünk kell hazánkat. Teréz előttem állt, fehér kötényén összekulcsolt kézzel, s jóindulattal, aggodalommal és részvéttel szemlélt. Hamilkár a lábamhoz dörgölődzött, örömében csorgott a nyála.

A régi költő szavai jutottak eszembe:

Boldog, ki szép utat tett, mint Ulisszesz egykor.

„Nos – gondoltam –, hiába jártam a világot, üres kézzel tértem haza, de legalább szép utat tettem, akárcsak Ulisszesz.”

Azzal lenyeltem az utolsó korty kávét, és botomat, kalapomat kértem Teréztől. Gyanakodva adta ide, attól félt, hogy megint elutazom. Megnyugtattam: pontosan hat órára kértem a vacsorát.

Már maga az is öröm volt számomra, hogy baktathatok az orrom után az én Párizsomnak az utcáin, melynek minden egyes kövét-kockáját olyan áhítatosan szeretem. Ezúttal azonban célja is volt az utamnak: mentem egyenest a Laffitte utcába. Azonnal fölfedeztem Rafaello Polizzi boltját. Nyomban szemébe tűnt az embernek: egy sereg antik kép zsúfolódott a kirakatában, mindegyiknek egy-egy híres név a sarkában – különböző nevek, a képek mégis olyasféle rokonságot mutattak, ami a lángelmék megható testvériségére vallott volna, ha nem inkább az idősebb Polizzi ecsetjének műveleteiről tanúskodik. A gyanús remekművek e gazdag galériája mellett a boltot egy halom apróbb ritkaság ékesítette: tőrök, ivókancsók, kupák, agyagedények, rézpajzsok és érces csillogású spanyol-arab tálak.

Egy címeres portugál bőr karosszékben Simon Vostre Hórái-nak egy példánya feküdt, kinyitva egy asztrológiai ábrával díszes lapjánál, s egy polcos szekrénykén egy ódon Vitruvius tárta felém fölséges kariatid- és atlaszmetszeteit. E mesterkélt rendezettséget leplező rendetlenség, az a hazug véletlenség, mellyel az egyes tárgyakat úgy vetették oda, hogy mindnek legelőnyösebb oldala mutatkozzék meg: mindez csak fokozhatta volna gyanakvásomat, ha a bizalmatlanság, melyet a puszta Polizzi név keltett bennem, nem lett volna máris határtalan.

Rafaello úr úgy állt ott, mintha ő volna a lelke ennek a sok különnemű, összezavart formának. Flegmatikus fiatalembernek látszott, afféle angolnak. Nyoma sem volt rajta azoknak a természetfölötti képességeknek, melyeket taglejtéseiben és áradozásaiban apja sejtetett róla.

Megmondtam neki, miért jöttem. Kinyitott egy szekrényt, kivett belőle egy kéziratot, s egy asztalra tette, ahol kedvemre nézegethettem.

Soha életemben nem éreztem ilyen megindultságot, kivéve ifjúságom néhány hónapját, melynek emléke, ha száz esztendeig élnék is, utolsó óráimban éppolyan frissen ragyogna emlékezetemben, akár az első napokban.

Valóban az a kézirat volt, amelyet Sir Thomas Raleigh könyvtárosa leírt; valóban Bőrigázott János klerikus kéziratát néztem és tapogattam! Voraginói Jakab munkája erősen kivonatos volt benne, de mit számít az! A saint-germain-des-prés-i szerzetes fölbecsülhetetlen toldásai hiánytalanul benne szerepeltek! S ez volt a döntő! El akartam olvasni Szent Droctoveus legendáját; képtelen voltam rá; egyszerre olvastam minden sorát, és a fejem olyasformán zúgott, mint faluhelyen éjjel a vízimalom. Azt azonban megállapíthattam, hogy a kézirat a hitelesség csalhatatlan jegyeit mutatja. A két miniatúrának, a Szent Szűz tisztulásá-nak és Proserpina koronázásá-nak a rajza nehézkes, színezése rikító volt. 1824-ben súlyosan megrongálódtak, ahogyan Sir Thomas katalógusa tanúsította, de azóta újra megfrissültek; s ez a csoda egyáltalán nem lepett meg. Különben is, mit érdekeltek engem a miniatúrák! A legendák és Bőrigázott János versezete: ez volt a kincs! Szinte faltam a tekintetemmel, ahogyan csak a szemembe fért.

Igyekeztem közönyös képet vágni, úgy kérdeztem meg Rafaello urat, mibe kerül a kézirat, s míg válaszát vártam, magamban egyre azért fohászkodtam, nehogy meghaladja az ára megtakarított pénzemet, amit már úgyis alaposan leapasztott a költséges utazás. Polizzi úr azt felelte, ezzel a műtárggyal nem rendelkezhetik, mert már nem az övé, és hamarosan kalapács alá kerül az árverési csarnokban egyéb kéziratokkal és néhány ősnyomtatvánnyal együtt.

Kemény csapás volt! De nagy nehezen összeszedtem magam annyira, hogy válaszolni tudtam, körülbelül így:

– Nagyon meglepő, amit mond, uram. Édesapja, akinél nemrégiben jártam Girgentiben, azt állította, hogy ennek a kéziratnak ön a tulajdonosa. Csak nem óhajt rácáfolni az édesapja szavára?

– Én voltam a tulajdonosa – felelte Rafaello tökéletes egyszerűséggel –, de már nem vagyok az. Az értékes kéziratot eladtam egy műgyűjtőnek, akit nem nevezhetek meg, és aki kénytelen megválni gyűjteményétől olyan okok folytán, amelyeket szintén nem árulhatok el. Kliensem megtisztelő bizalmából én állítom össze az árverési katalógust, és én vezetem az árverést, melyet december 24-én fognak megtartani. Ha szíveskedik megadni a címét, készséggel küldök majd önnek egy példányt a jegyzékből; most nyomják; a 42. szám alatt fogja találni az Arany legenda leírását.

Megadtam a címemet, és eltávoztam.

A fiú illemtudó komolysága éppúgy visszatetszett nekem, mint apjának szeleburdi handabandázása. Lelkem mélyéből utáltam ezeknek a hitvány kufároknak az üzelmeit. Egy pillanatig sem kételkedtem benne, hogy a két csirkefogó összejátszik; azért eszelték ki ezt az árverést, hogy hatósági közeg közbejöttével mérhetetlenül fölverhessék a vágyva vágyott kézirat árát, és még csak meg se szólhassa őket senki érte. A karmukban voltam. A kívánkozásnak, még a legártatlanabbnak is, megvan az a rossz tulajdonsága, hogy másvalakinek a hatalma alá vet, és elveszi függetlenségünket. Ez a megfontolás kegyetlenül érintett, de egy cseppet sem csillapította bennem a sóvárgást Bőrigázott klerikus kéziratának a birtoklása iránt. Így tűnődtem magamban, s ahogy át akartam menni az úttesten, megálltam, és megvártam, míg elhalad a fogat, mely fölfelé hajtott az utcán, amelyen én lefelé baktattam. Két fekete ló húzta sebes ügetéssel a batárt; bojárbundába bújtatott kocsis ült a bakon; s az üveg mögött megismertem Trépovnét. Ő nem látott meg engem.

– Bárcsak találná meg, amit keres, vagy inkább azt, ami neki való – mondtam magamban. – Ezt kívánom neki, viszonzásul a kegyetlen kacagásra, mellyel balsorsomat fogadta Girgentiben. Gyarló kis cinege-lélek.

És nagy búsan nekiindultam; a hidak felé.

A természet örökké közönyös, se nem siet, se nem késik; így érkezett el december 24-e. Elmentem a Bullion-palotába, s helyet foglaltam a 4-es számú teremben, közvetlenül az emelvény tövében, melyen majd Boulouze közvetítő és Polizzi becsüs fognak trónolni. A terem lassan benépesült ismerős alakokkal. Kezet szorítottam néhány öreg rakparti könyvkereskedővel; de a nagy érdek még a leghiszékenyebbeknek is óvatosságot parancsol: én is elhallgattam tehát, mi csalt ide, meglepő módon, a Bullion egyik árverési termébe. Ezzel szemben váltig faggattam ezeket a derék urakat, ugyan mi érdekli őket a Polizzi-árverésen, s örömmel hallottam, hogy egészen más ügyben sántikálnak, mint az enyém.

A terem hovatovább megtelt érdekeltekkel és kíváncsiakkal, s félóra múltán polgári ünnepélyességgel helyet foglalt az emelvényen az elefántcsont kalapáccsal fölfegyverkezett becsüs, iratcsomóival az írnok, katalógusával a szakértő, és egy rúdra szerelt kis tállal a kikiáltó. A teremszolgák az emelvény előtt sorakoztak föl. A miniszteri biztos bejelentette, hogy az árverés elkezdődik; a terem erre félig-meddig elcsöndesült.

Először egy meglehetősen közönséges, miniált Preces piae-sorozat kelt el. Mondanom sem kell, a miniatúrák mind vadonatújak voltak.

Az alacsony árakon a kis ócskások is fölbátorodtak: közénk vegyültek, és máris otthonosan érezték magukat. Aztán bejöttek a rézműárusok is, akik egy szomszédos terem megnyitására vártak, s a kikiáltó szavát csakhamar túlharsogták az auvergne-i tréfák.

A Zsidó háború egy nagyszerű kódexére egyszeriben fölélénkült a figyelem. Sokáig vetélkedtek érte. „Ötezer frank, ötezer!” – harsogta a kikiáltó, és a rézművesek ámulatukban elhallgattak. Hét-nyolc antifonáriummal ismét lezuhantunk a gyarló árak szintjére. Egy testes fűző- és parókaárusnő, akit fölbátorított a könyv nagysága és a vételár alacsonysága, harminc frankért szerezte meg az egyik ilyen antifonálét.

Végre Polizzi, a szakértő, a 42-es tételre tért: az Arany legenda, francia kézirat, kiadatlan, két gyönyörű miniatúrával; kikiáltási ára háromezer frank.

– Háromezer! Háromezer! – rikácsolta a kikiáltó.

– Háromezer – ismételte szárazon a biztos.

Zúgott a halántékom, s valaminő ködfelhőn át egy sereg komoly arcot láttam: valamennyi a kézirat felé fordult, melyet egy szolga kinyitva hordozott végig a termen.

– Háromezer-ötven! – mondtam.

Megdöbbentem a saját hangomtól, s attól, hogy észrevettem: minden tekintet felém irányul.

– Háromezer-ötven jobbra! – vette tudomásul ajánlatomat a kikiáltó.

– Háromezer-száz! – mondta Polizzi.

És most hősi párbaj indult meg köztem és a szakértő közt.

– Háromezer-ötszáz!

– Hatszáz.

– Négyezer!

– Négyezer-ötszáz!

Polizzi úr ekkor rettenetes szökkenéssel egyszeriben hatezerre ugrott.

Hatezer frank: összesen ennyivel rendelkeztem. Ez volt számomra a lehetőség határa. Megkísértettem a lehetetlent.

– Hatezer-száz! – kiáltottam. Sajnos, a lehetetlen is kevés volt.

– Hatezer-ötszáz – mondta Polizzi higgadtan.

Lehajtottam fejemet, még az állam is leesett, se igent, se nemet nem mertem mondani a kikiáltónak, aki felém harsogta:

– Hatezer-ötszáz nálam; nem jobbra, hanem nálam! Nehogy félreértés legyen! Hatezer-ötszáz!

– Világos! – szólt a biztos. – Hatezer-ötszáz. Látjuk? Halljuk? Senki többet? Senki nem ígér hatezer-ötszáz fölé.

Ünnepélyes csönd volt a teremben. Hirtelen mintha beszakadt volna a koponyám. A biztos kalapácsa volt, amint szárazon az emelvény asztalára koppantva, jóvátehetetlenül Polizzi úrnak ítélte a 42-es számot. A jegyző tolla azon nyomban száguldva jegyezte föl a nevezetes tényt egyetlen sorral az okmánypapírra.

Összeomlottam, levegőre és nyugalomra volt szükségem. Mégsem hagytam ott a helyemet. Lassacskán észre tértem. A remény makacs; én reménykedtem. Arra gondoltam, hogy az Arany legenda új birtokosa talán értelmes és nagylelkű könyvgyűjtő, megengedi majd, hogy tanulmányozzam a kéziratot, sőt, hogy közzé is tegyem legfontosabb részeit. Ezért aztán, mikor az árverés véget ért, odamentem a szakértőhöz, aki éppen lelépett a dobogóról.

– Szakértő úr – mondtam –, magának vette meg a 42-es számot, vagy megbízásból?

– Megbízásból. Meghagyták, hogy semmi áron ne engedjem másnak.

– Szabadna tudnom a vevő nevét?

– Végtelenül sajnálom, de nem tehetek eleget a kívánságának: ezt szigorúan megtiltották.

Kétségbeesve távoztam.

1859. december 30.

– Teréz, hát nem hallja? Negyedórája csöngetnek az ajtónkon!

Teréz nem felel. Odalent fecseg a házmesterfülkében. Ez kétségtelen. Hát így kíván minden jót öreg gazdájának a névnapjára? Magamra hagy Szent Szilveszter előestéjén! Ha netán egy-egy jókívánság érkezik ma hozzám – sajnos! –, az már mind a föld alól jön, hiszen akik szerettek – rég eltemetve pihennek. Nem is igen tudom, mit keresek még voltaképpen ezen a világon. És egyre csöngetnek. Lassan, hajlott hátammal fölkászálódtam a tűz mellől, megyek ajtót nyitni. S kit látok a lépcsőházban? Ez bizony nem a megázott Ámor, s én sem az öreg Anakreon vagyok; ez egy nyolc-kilenc esztendős, szép fiúcska. Egyedül van, fölemeli a fejét, úgy néz rám. Piros az arca, de fitos kis orra pajzán kifejezést ad neki. Sapkáján toll, zubbonyán széles csipkegallér. Milyen helyes emberke! Két kézzel ölel egy csomagot, mely majdnem akkora, mint ő maga, s azt kérdezi, én vagyok-e Bonnard Szilveszter úr. Igen – feleltem; erre kezembe nyomja a csomagot, azt mondja, hogy a mamája küldi, és leszalad a lépcsőn.

Utánamegyek néhány lépcsőfokot, áthajolok a korláton, látom, ahogy a kis sapka lefelé köröz a lépcsőn, mint egy toll a szélben. Jó estét, kisfiú! Szívesen elbeszélgettem volna vele. De mit kérdeztem volna tőle? Gyerekeket nem illik kifaggatni. Különben is, a csomag majd jobban fölvilágosít, mint a küldönc.

Nagyon nagy csomag, de nem valami nehéz. Könyvtárszobámban kibogozom a szalagjait, a papírburkát; s mit találok benne? – egy fatörzset, egy jókora fatörzset, egy igazi karácsonyi fatörzset, de olyan könnyű, mintha kivájták volna. Valóban, fölfedezem, hogy két darabból áll, kapcsok fogják össze, és sarokvassal nyílik. Kiemelem a kapcsokat, s egész ibolyaözön borít el. Ibolya hullik asztalomra, térdemre, szőnyegemre. Jut belőle a mellényembe, a kabátom ujjába is. S egészen eláraszt illatuk.

– Teréz! Teréz! Hozzon gyorsan vázákat, vízzel! Ibolyát kaptunk, nem tudom, milyen országból, és milyen kéz küldte, de bizonyos, hogy illatos országból jön, és kecses kézből. Nem hallja, öreg varjúmadár?

Az ibolyákat asztalomra tettem; egészen ellepi ez a jószagú bozót. De még valami van a hasábban: egy könyv, egy kézirat. Ez a… Nem merem elhinni, és nem kételkedhetem benne… Az Arany legenda, Bőrigázott János barát kézirata! Ez itt a Szent Szűz tisztulása, ez itt Proserpina koronázása, ez itt Szent Droctoveus legendája. S én csak bámulom az ibolyaillatos relikviát. Forgatni kezdem lapjait, melyek közé becsúszott egy-egy fakuló kis virág, és Szent Cecília legendájánál egy névjegyet találok; rajta ez a név: Trépov hercegné.

Trépov hercegné! – aki oly bűbájosán sírt s kacagott fölváltva a szép agrigentumi ég alatt, s akit egy morc vénember szeleburdi kis hóbortosnak nézett: most már tudom, mi az ön szép és ritka hóbortja, s a balga öreg, akit elhalmoz örömmel, majd kézcsókra járul önhöz, és visszaadja ezt az értékes kéziratot annak, akinek a tudomány és jómaga pontos és pompás publikációját köszönhetik.

Ebben a pillanatban lépett be dolgozószobámba Teréz; nagyon izgatott volt.

– Uram – kiáltotta –, találja el, kit láttam az imént címeres hintóban, itt a kapunk előtt?

– Hát Trépov hercegnét! – mondtam.

– Nem ismerem Trépov hercegnét – felelte házvezetőnőm. – Az a nő, akit én láttam, olyan volt, mint egy hercegnő; egy kisfiú volt vele, tetőtől talpig csipkében. S ez a hölgy nem más, mint a kis Coccozné, akinek egy hasáb fát küldött, mikor vajúdott, nyolc esztendővel ezelőtt.

– Hogyan – kérdeztem élénken –, azt mondja, hogy Coccozné? Az almanachárus özvegye?

– Úgy bizony, uram; a kisfiú innét jött ki a házból, s míg beszállt, nyitva volt a kocsi ajtaja. Semmit nem változott! De miért is öregednének az effajta nők? Igazán semmi gondjuk a világon. Ez a Coccozné éppen csak egy kicsit teltebb lett azóta. Hogy egy nőnek, akit irgalomból fogadtak be, van képe itt páváskodni címeres hintóban a bársonyaival meg a gyémántjaival! Hogy nem sül ki a szeme!

– Teréz! – kiáltottam rettenetes hangon. – Ha erről a hölgyről másként merészel beszélni, mint a legmélységesebb tisztelettel, vége köztünk a barátságnak! Hozza egy-kettő a sèvres-i vázáimat, hogy beléjük rakjuk ezeket az ibolyákat, melyek olyan bájt lopnak a könyvek városába, amilyenről eddig sejtelme sem volt.

Míg Teréz sóhajtozva a vázákat kereste, én a szétszórt szép ibolyákat szemléltem. Friss jó szaguk úgy terjengett körülöttem, mint egy kedves lélek illata; s közben egyre azon tűnődtem, hogyan is nem ismertem rá Coccoznéra Trépov hercegnében. Igaz, olyan futólag láttam, amikor a fiatal özvegy megmutatta pucér kicsinyét a lépcsőházban! Hanem azzal már jogosabban vádolhattam magamat, hogy úgy mentem el egy szép és bájos lélek mellett, hogy még csak meg sem sejtettem.

„Bonnard – mondtam magamban –, értesz ugyan az öreg szövegek kibetűzéséhez, az élet könyvében azonban nem tudsz olvasni. Azt hitted, ennek a kis bohó Trépovnénak éppen csak akkorka lelke van, mint egy madárnak, s lám, hálából több buzgalmat és elmésséget pazarolt el, mint amennyit te valaha is valakinek a lekötelezésére fordítottál. Igazán fejedelmi módon fizette meg a fahasábodat…” – Teréz! Eddig fecsegett, mint a szarka, most meg lomha, mint a teknős! Adjon már vizet ezeknek a pármai ibolyáknak!

Jegyzet:

1: A sarokban, könyvvel.

2: Lásd Arethusa jegyzetét.

3: Utcácska.

4: Holmi.