Jeffrey Archer

FOGAT FOGÉRT

A mű eredeti címe

An Eye for an Eye

Copyright © 2024 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

ISBN 978 615 104 109 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Alison Prince-nek

1963–2023

ELŐSZÓ

Simon Winchcombe Henry Howard Hartley aznap reggel látta először a miniszterelnököt, az édesapját pedig utoljára aznap este.

Egészen pontosan így történt:

Az elmúlt kétszáz évben a Hartley család tagjai vagy egyházi kötelékbe léptek, és általában püspökként végezték, vagy előbb parlamenti képviselők, majd őfelsége kormányának tagjai lettek.

Ez alól Simon apja, a tiszteletre méltó John Hartley titkos tanácsos, a Brit Birodalom Rendjének Lovagparancsnoka és a Katonai Kereszt birtokosa sem jelentett kivételt. Miután politikai pályafutását belügyminiszterként befejezte, Buckleburyi Lord Hartley-ként a felsőház tagja lett. A felesége, Sybil elsősorban háziasszony és anyuka volt, aki időnként jótékonysági munkát is végzett, amit el is vártak egy Hartley feleségétől. Így amikor Sybil világra hozta Simon nevű fiát – valamennyi fiúgyermeket az apostolok egyikéről nevezték el –, a házaspár meg volt róla győződve, hogy a családi hagyománynak megfelelően ő is püspök vagy kormánytag lesz. Ha így alakult volna, nem lett volna miről mesélni.

Simon Hartley már kiskorától kezdve egyértelműen a szülei értésére adta, hogy esze ágában sincs tovább éltetni a családi hagyományt, tizenegy évesen ugyanis inkább egy észak-londoni gimnáziumba ment, mint hogy a családi alma mater, a Harrow növendéke lett volna, ahová pedig szintén felvették. Érettségi után aztán nem a cambridge-i, hanem a londoni King’s College-ban folytatta a tanulmányait, ráadásul nem is politikatudományt vagy teológiát, hanem jogot hallgatott.

Három évvel később egy újabb Hartley-hagyományt is felrúgott azzal, hogy summa cum laude minősítésű diplomát szerzett, ellentétben a sokkal kevésbé fényes tanulmányi eredményt elérő felmenőivel. És ha ez még nem lett volna elég, frissdiplomásként fogta magát, és Bostonba ment, hogy egy halom gyarmatlakóval együtt egy Harvard nevű helyen tanuljon tovább, aminek az édesapja nemigen örült.

Amikor két évvel később hazatért a tengerentúli Cambridge-ből, egy tucat állásajánlatot kapott a londoni pénzügyi negyedben. Végül a Kestrals Bank gyakornokaként helyezkedett el, amivel jóval többet keresett, mint amennyit az apja valaha is kapott miniszterként.

Az elkövetkező évtizedben csak akkor hagyta el London belvárosát, amikor távoli országokba utazott, ahol aztán olyan megállapodásokat ütött nyélbe, amelyekkel nemcsak a munkatársai elismerését vívta ki, hanem jókora nyereséget termelt a pénzintézet számára.

Negyvenéves korára feleségül vett egy Hannah nevű gyönyörű nőt, aki két fiút szült neki, Robertet és Christophert – egyik sem Jézus tanítványáról kapta a nevét –, és nem mellesleg a Kestrals történetének legfiatalabb igazgatótanácsi tagja lett. Úgy tűnt, csak idő kérdése, mikor kerül a bank élére.

Talán így is történt volna, ha nem kap egy hívást a Downing Street 10. szám alól, amelyben arra kérték, legyen oly szíves felkeresni a miniszterelnököt, aki egy országos jelentőségű ügyet szeretett volna vele megvitatni.

Simon úgy távozott a miniszterelnöki rezidenciáról, hogy megígérte Mr. Blairnek, alaposan fontolóra veszi a felvetését, és a hét végéig tájékoztatja a döntéséről.

A kormányzati negyedből taxival vitette el magát a Paddington állomásra, hogy elérje a vonatot, amely hazavitte Berkshire-ba.

Útközben a miniszterelnök ajánlatán töprengett, illetve azon, vajon miként fogadja majd a hírt a családja. Édesapja bizonyára azt mondja majd, nincs más választása, miközben olyan szavakat ismételget, hogy „megtiszteltetés”, „kötelesség” és „önfeláldozás”. Noha azt már kevésbé tudta megjósolni, Hannah mit szól majd hozzá, biztosra vette, hogy a két kamasz fia nem rejti véka alá a véleményét az emberi jogok – pontosabban azok hiánya – kapcsán Szaúd-Arábiában, különösen a nők helyzetét illetően.

Hannah szomorú és meglehetősen kétségbeesett ábrázattal fogadta a férjét az állomásépület előtt.

Simon megpuszilta az asszonyt, majd beszállt az anyósülésre.

– Hogy van apa? – kérdezte nyomban.

– Sajnos semmi javulás – felelte a nő, majd indított, és kikanyarodott a parkolóból a Minivel a főútra. – Édesanyád ma reggel beszélt az orvossal, aki azt mondta, talán már csak néhány hét vagy nap van hátra…

Egyikük sem mondott semmit, miközben Hannah a jókora zöldellő legelők között tekergő úton haladt. A kis csoportokba verődött juhok arra engedtek következtetni, hogy esni fog.

– Nagyon várja már, hogy találkozzon veled – szólalt meg végül az asszony. – Említette, hogy több mindent meg szeretne veled beszélni.

Simon pontosan tudta, mire gondol az édesapja, mint ahogy azzal is tisztában volt, az egyik kérdés immár nem tűr halogatást, bármennyire is kellemetlen számára az ügy.

Néhány kilométer múlva Hannah lekanyarodott az útról, és lassan megindult a hosszú kocsibehajtón Hartley Hall felé, amely 1562 óta szolgált családi rezidenciaként.

Amint leparkoltak, kitárult a bejárati ajtó, és megjelent Lady Hartley. Az asszony a fiához lépett, és szorosan magához ölelte.

– Édesapád már nagyon számít rád – súgta a fülébe –, szóval siess fel hozzá. Addig elkészítem a vacsorát.

Simon bement a házba, majd lassú léptekkel megindult az emeletre. A lépcsőfordulóban megtorpant, hogy megcsodálja a tekintélyes felmenőjét, a tiszteletre méltó David Hartley képviselőt ábrázoló olajfestményt, majd halkan bekopogott a hálószoba ajtaján.

Noha alig néhány nappal korábban járt nála, az apja állapota szemmel láthatóan romlott. Simon szinte meg sem ismerte a ritkuló hajú, beesett arcú, legyengült férfit, aki fejét két méretes párnára hajtva feküdt az ágyban. Ziháló lélegzettel kinyújtotta csontsovány kezét, amelyet Simon megfogott, majd az apja mellé telepedett az ágyra.

– Na, mit akart tőled a miniszterelnök? – szegezte neki a kérdést az öreg anélkül, hogy üdvözölte volna a fiát.

– Felkért, hogy vezessek egy tárgyalódelegációt Szaúd-Arábiába, ahol egy jelentős fegyverszállítási megállapodást kellene nyélbe ütnöm.

Ennek hallatán a másik igencsak meglepődött.

– Ezt aligha fogják kitörő lelkesedéssel fogadni – jegyezte meg –, különösen a kormánypárt berkein belül. A kormányfő politikustársai nemegyszer figyelmeztették már, hogy a szaúdiak nem tűrik a szakszervezeteket.

– Elképzelhető – felelte Simon. – Ha viszont tető alá tudnám hozni a megállapodást, ugyanazok a szakszervezetek hirtelen örömmel fogadnák az országszerte létrejövő több ezer új munkahelyet.

– Nem beszélve az államkasszába befolyó több millió fontról – tette hozzá az apja.

– Inkább több milliárdról – helyesbített Simon. – Blair nem győzte hangsúlyozni, hogy ha nem mi leszünk a befutók, akkor a franciák kapják a temérdek pénzt.

– Akkor nincs miért haboznod, fiam, hogy elfogadd a felkérést – közölte az idős férfi. – Mivel ezek után hetekre, sőt valószínűleg hónapokra távol leszel, muszáj megbeszélnünk ezt-azt, mielőtt elutazol. „A régi rendet leváltja, s helyére lép az új” – folytatta Simon apja a kedvenc költőjét, Tennysont idézve. – Csak remélni tudom, hogy idővel ideköltözöl a családoddal Hartley Hallba, hogy gondját viseld édesanyádnak. Mégiscsak ez a dolgok rendje.

– Erre szavamat adom – ígérte meg a fia.

– Azt sem szeretném, ha édesanyádnak anyagi gondjai lennének. Még mindig jókora borravalót ad a pincéreknek, amit pedig pazarlásnak tart.

– Ne aggódj, apa! – felelte Simon. – Nyitottam neki egy külön számlát, amelyet én fogok kezelni, így aztán biztosan nem kell majd filléres gondokkal küzdenie.

– Aztán itt van még a Jefferson által írt Függetlenségi nyilatkozat – folytatta az öregember –, amely, mint azt bizonyára tudod, immár több mint kétszáz éve a családunk birtokában van. Már réges-régen eleget kellett volna tenni az elnök akaratának, ezért is léptem kapcsolatba az amerikai nagykövettel, hogy átadjuk neki a nálunk lévő példányt a hozzá tartozó levéllel együtt, amelyből egyértelműen kiderül, hogy Jefferson mindig is azt szerette volna, ha az az amerikai nép tulajdonában lenne.

– „Idővel” – emlékeztette Simon az édesapját.

– Igazság szerint fel sem merült bennem – közölte a férfi –, hogy bármilyen értéket is képvisel azonkívül, hogy egy kordokumentum, mígnem a közelmúltban arról értesültem, hogy a Függetlenségi nyilatkozat egykor Benjamin Franklin tulajdonában lévő egyik eredeti, nyomtatott példánya több mint egymillió dollárért kelt el, ami némi aggódással töltött el.

– Semmi okod aggodalomra, apa. Amint végeztem a tárgyalásokkal, az első dolgom lesz felkeresni az amerikai nagykövetséget, hogy a nevedben átadjam a nyilatkozatot.

– A levéllel együtt, amelyben Jefferson egyértelműen leírja, hogy a Kongresszusnak szánja az általa írt tisztázatot. Ebből megtudhatják az emberek, hogy a családunknak is volt némi köze ehhez a történelmi jelentőségű dokumentumhoz. Ugyanakkor a másik öt levélnek a család birtokában kell maradnia, hogy aztán megörökölje azokat az elsőszülött fiad, aki, ha jól hallom, éppen idefelé tart, máskülönben egy farkasfalka közeledik felénk.

A tréfás megjegyzés hallatán Simon elmosolyodott. Felkelt az ágyról, hogy kinyissa az ajtót a többi családtag előtt.

Elsőként Robert lépett a nagyapjához, de még el sem érte az ágyat, amikor az öregember így szólt:

– Robert, hallani szeretném tőled, mit írt Thomas Jefferson családunk jeles felmenőjének több mint kétszáz esztendővel ezelőtt.

A fiú szája magabiztos mosolyra húzódott. Kihúzta magát, és belekezdett:

– „Kedves Mr. Hartley…”

– Keltezés és címzés – szakította félbe a nagyapja.

– 1787. augusztus 11., Párizs, Hôtel de Langeac.

– Folytathatod.

– „Kérem, fogadja tőlem szeretettel a Függetlenségi nyilatkozat általam írt tisztázatát, amelynek egy példányát időközben a Kongresszusnak is megküldtem megfontolásra. Mint láthatja, tartalmazza azt a két cikkelyt is, amelyről Londonban folytattunk eszmecserét, nevezetesen a rabszolgaság eltörlésére, valamint a függetlenségünk elnyerése után a III. György királlyal kialakítandó kapcsolatunkra vonatkozó kiegészítést. Jóbarátom és munkatársam, Benjamin Franklin több másolatot is készített belőle, hogy azokat az érintett felek mielőbb megkapják. Legnagyobb bánatomra, amikor szavazásra került sor, a Kongresszus mindkét cikkelyt elutasította. Mindenesetre nem szeretném, hogy azt higgye, nem gondoltam komolyan bölcs és józan tanácsát, és nem próbáltam meg meggyőzni képviselőtársaimat meglátásai helyességéről. Miután kedvére áttanulmányozta a tisztázatot, örömmel venném, ha idővel visszajuttatná azt hozzám. Elárulom, hogy szándékom szerint népemre hagyom a teljes szöveget, hogy emlékeztesse a jövő nemzedékeit, milyen elhatározások vezérelték az alapító atyákat, nem beszélve az ön elévülhetetlen érdemeiről. Előre várom becses válaszát, egyben engedje meg, hogy kifejezzem legőszintébb elismerésemet és tiszteletemet. Maradok hűséges és alázatos szolgája, Thomas Jefferson.”

Simon átölelte az édesanyja vállát, miközben a fiát hallgatta, aki hozzá és az apjához hasonlóan, kívülről megtanulta a levél szövegét.

– Megígéred – kérdezte Lord Hartley az unokájától –, hogy megtanítod mindezt az elsőszülött fiadnak, mire betölti a tizenkettedik születésnapját?

– A szavamat adom – válaszolta Robert.

Látva az öregember arcán elterülő elégedett mosolyt, Simon szemébe könny szökött, úgy sejtette ugyanis, hogy utoljára látja élve az édesapját.

ELSŐ RÉSZ

„Azt hiszem, soha nem gyűlt még össze ennyi tehetséges és nagy tudású ember a Fehér Házban, leszámítva azt az alkalmat, amikor Thomas Jefferson egyedül vacsorázott.”

John F. Kennedy elnöknek a Nobel-díjasok tiszteletére
1962. április 29-én tartott díszvacsorán elhangzott beszédéből

1. fejezet

Amikor a kocsi a kapuhoz ért, az őr az utastérbe pillantott, majd bólintott, mire felemelkedett a sorompó. A sofőr behajtott, és a hosszú kocsibeálló végén megállt a pazar villaépület előtt, amely bizony Monte-Carlóban is megállta volna a helyét. A szaúdiaknak aztán tényleg nem jelent gondot a pénz, ha arról van szó, hogy valamit le kell másolni, gondolta magában Simon, majd kiszállt, és a klub felé vette az irányt.

Simon egy hete érkezett Rijádba, miután részt vett a védelmi minisztérium „országismereti” gyorstalpalóján. Több szakértővel is találkozott, akik mindenre kiterjedő felvilágosításban részesítették a tengeralattjáróról indítható rakétáktól kezdve az iszlám hittételeken és a saríán át egészen az uralkodócsalád tagjainak helyes megszólításáig. Az egyik külügyér, Mr. Trevelyan általában mindig kéznél volt, hogy kisegítse, ma este azonban Simon egyedül volt.

Hani Halillal tervezett találkozni, azzal a helyi ügynökkel, akit a nagykövet ajánlott neki. A Kestrals ugyan helytelenítette a közvetítők alkalmazását, már ami a külföldiekkel való üzletelést illeti, a brit kormány azonban egyáltalán nem volt ennyire finnyás, már csak azért sem, mert a fegyverszállítási megállapodásban ellenérdekelt franciák, olaszok és amerikaiak is mind ugyanazt akarták maguknak.

Simon tisztában volt vele, hogy a hivatalos ügynökök tíz százalékot kapnak a végső összegből, és ha valamiért hajlandók voltak kevesebbért is vállalni a közvetítői feladatot, az csak azért volt, mert nem élvezték az érintett miniszter bizalmát. Ha netán többet követeltek maguknak, a mohóságuk vezérelte őket, és valójában mindkét felet le akarták húzni. Simon mindkét végletet el akarta kerülni, és pontosan tudta, hogy a brit érdekeket képviselő megfelelő ember megtalálása kulcsfontosságú, ha a franciák ellenében nyélbe szeretnék ütni az ügyletet. Vonakodva ugyan, de végül a libanoni Hani Halil mellett döntött, aki állítólag képes lesz meggyőzni Madzsid bin Talal al-Szaúd herceget, az ország védelmi miniszterét.

Simon Halil meghívására érkezett a Rijádtól alig néhány kilométerre fekvő villába, amely hivatalosan az ügynök által működtetett klub volt, a nagykövet azonban figyelmeztette őt, hogy inkább kőkemény alkudozásra számítson, mint könnyed szerencsejátékra.

A főbejárathoz érve Simonnak elég volt kiejtenie vendéglátója nevét, és a klubigazgató máris végigvezette egy hosszú folyosón egy tágas helyiségbe. A bárnál üldögélő férfihoz kísérte, aki mellett üres szék fogadta.

A férfi mutatós öltönyt viselt, amely valószínűleg a híres Savile Row-n készült. Olyan szívélyes mosollyal fordult Simon felé, mintha régi cimborák lennének, holott még sosem találkoztak egymással.

– A nevem Hani Halil – közölte, miközben kezet nyújtott. – Köszönöm, hogy elfáradt hozzám. A miniszter úr megkért, hogy én fogadjam Rijádban. Már nagyon várja a személyes találkozást – tette hozzá újfent elmosolyodva. – Mivel kínálhatom meg?

– Narancslevet kérek szépen – felelte Simon felidézve a nagykövet figyelmeztetését. Az évek során nem egy olyan nagyhallal volt már dolga, mint Halil, és közülük volt, aki rács mögött végezte, volt, akit azonban lovaggá ütöttek. Simon megtanulta, hogyan kell bánni mindkét fajtával.

Miután elhelyezkedett, Simon szemügyre vette a helyiséget, amelyet értékes festmények, ízléses bútorok és mutatós hölgyek ékesítettek.

– Amilyen jól tájékozott – közölte Halil –, pontosan tudja, hogy a fegyverszállításról szóló megállapodás kapcsán mindössze két ajánlattevő vehető komolyan, a britek és a franciák.

– Mi van az amerikaiakkal? – vetette közbe Simon, pedig tisztában volt vele, miért vonták vissza a közelmúltban az ajánlatukat.

– Immár nincsenek versenyben, legalábbis amíg Al Gore továbbra is elnök akar lenni – válaszolta Halil. – Egyértelmű, hogy nem kívánja semmilyen olyan megállapodáshoz a nevét adni, amely miatt a zsidó barátai netán megvonnák tőle az anyagi támogatásukat.

– Na és az olaszok? – tudakolta Simon.

– Túl nagy falatot követelnek maguknak – mondta Halil. – Különben is mindenki tisztában van vele, hogy úgysem tudnák biztosítani a szükséges felszerelést, így aztán sosem voltak igazán versenyben.

Noha semmi olyasmi nem derült ki számára, amit ne tudott volna, Simon így akarta kipuhatolni, milyen emberrel is van dolga.

– Mindez persze nem vonatkozik a franciákra – folytatta a brit az előzőleg gondosan kitalált mondattal.

– Ahogy mondja, kedves barátom. Igazság szerint ők az egyedüli komoly riválisuk. Mivel azonban én képviselem önöket, biztosíthatom, hogy üres kézzel fognak hazatérni – jelentette ki Halil, mintha már alá is írták volna a megállapodást.

– És mit kíván a szolgálataiért cserébe? – kérdezte Simon.

– Bizonyára tisztában van vele, hogy az ilyen ügyleteknél a végső összeg tíz százaléka illeti a közvetítőt.

– Hárommilliárd font tíz százaléka bizony nem kis összeg, Mr. Halil – jegyezte meg Simon.

– A semmi tíz százaléka viszont semmi – vágott vissza az ügynök. – Ne feledje, a miniszter úrnak népes családról kell gondoskodnia, köztük egy bizonyos rokonról is, aki jókora szeletet szeretne magának abból a bizonyos tortából, miközben nekem alig jut majd néhány morzsa.

– És ki az a bizonyos rokon? – tudakolta Simon.

– Ahmed bin Madzsid, a védelmi miniszter másodszülött fia, aki évek óta személyes jóbarátom. A múltban számos megállapodást hoztunk már tető alá.

Simon a hercegről szóló jókora anyagot kapott a külügyminisztériumtól, amelyben igencsak beszédes módon „Fekete Hercegként” emlegették őt.

– Már el is intéztem, hogy Madzsid herceg személyesen fogadja önt holnap tíz órakor – folytatta Halil. – Ezért is szerettem volna ma este találkozni.

Simon figyelmesen hallgatta a vendéglátóját, aki a kelleténél talán valamivel lelkesebben igyekezett őt biztosítani afelől, hogy a megállapodás tulajdonképpen már borítékolható. Simon ebből arra következtetett, hogy Halil és a herceg svájci számláira jó néhány millió font fog érkezni, miközben ő arról lesz kénytelen beszámolni a miniszterelnöknek, hogy a megállapodás már azelőtt megszületett, hogy egyáltalán leszállt volna a repülőről.

Miközben Simon a narancslevét kortyolgatta, Halil intett a pultosnak, aki borostyánszínű italt töltött a poharába egy áttetsző üvegből, amelyről gondosan eltávolították a formás fajdot ábrázoló címkét. Simon azonban csak arra figyelt, mit mond a védelmi miniszter képviselője.

– Látom, az olasz ellenlábasa, Paolo Conti is itt van ma este – jegyezte meg.

Ahogy Simon a megfelelő irányba sandított, azzal szembesült, hogy a férfi egyik kezével egy csinos szőke lányt ölelget, miközben a másikkal a combját simogatja. A fickó kissé ittasnak tűnt, bár nem is volt másnap délelőtt találkozója a miniszerrel. A külügyminisztérium tájékoztatása szerint Mr. Conti legendásan jóképű volt, aki szoros kapcsolatokat ápol a maffiával. Annak ellenére, hogy az olaszok is szerepeltek a tárgyalópartnerek sorában, diplomáciai körökben köztudott volt, hogy valójában csak a presztízsüket próbálják menteni.

– Úgy látszik – jegyezte meg Halil, miközben ivott egy korty whiskyt –, ebből sem lesz számára semmi.

Simon tüzetesebben is megnézte a Conti mellett üldögélő nőt, aki pezsgőt iszogatott. A húszas évei vége felé járhatott, és elég egyértelmű volt, mivel keresi a pénzét. A rajta lévő fekete bőr miniszoknya és vékony selyemblúz aligha lett volna elfogadható viselet Rijád utcáin vagy a városban található ötcsillagos szállodákban. Ezen a helyen azonban más szabályok érvényesültek, mint arról a ledéren öltözött hölgyek és címkézetlen italosüvegekkel teli polcok tanúskodtak.

– Conti még mindig azt hiszi, van esélye – mondta Halil, miközben a figyelmes pultos töltött neki egy újabb adagot a tiltott italból.

– A lánnyal vagy a megállapodással? – kérdezte Simon.

– Mindkettővel – felelte Halil. – Csakhogy nem tudja, hogy Avril éppen Ahmed herceg egyik kedvence, és ha netán feltűnne itt, biztosíthatom, hogy meglehetősen feszült lenne a helyzet. A miniszter úr fia igencsak lobbanékony természetű, és Conti jó úton halad afelé, hogy ezt személyesen megtapasztalja.

– Jól gondolom, hogy Avril is tisztában van az esetleges következményekkel, ha netán tiszteletét teszi a herceg?

– Látom, veszi a lapot. Azt javaslom, menjen vissza a hotelbe, mielőtt megérkezik Ahmed herceg. Addig is gondoskodom róla, hogy az olaszok hoppon maradjanak, hacsak nem ismerkedne meg Avrillal, miután a herceg távozott.

– Nem, köszönöm – mondta Simon. – Azt hiszem, megfogadom a tanácsát, és korán lefekszem. – Elfordult a lányt cirógató olasztól, miközben Hannah-ra gondolt, aki valószínűleg éppen vacsorát készít, miközben a fiúk a leckéjüket írják. Mindent megvalósított, amiért jött. Most már csak egy kiadós alvásra vágyott.

– Egyébként Avril nem francia – jegyezte meg Halil, miközben Simon felhörpintette a narancslé maradékát. – Jenny Prescottnak hívják, és egy Cleethorpes nevű helyről származik.

Simon elnevette magát. Ekkor kinyílt egy ajtó a terem túloldalán, és megjelent fél tucat hosszú fehér ruhába öltözött, fejkendőt viselő férfi. Úgy viselkedtek, mintha az övék lenne a hely, ami talán így is volt. Elég egyértelmű volt, melyikük Ahmed bin Madzsid al-Szaúd herceg, mint ahogy az is, mi az udvaroncaival szemben támasztott elvárás, feltéve, hogy továbbra is az alkalmazásában kívántak maradni.

Amint megpillantotta a herceget, Avril elhúzódott Contitól, a fickó azonban a nő combján hagyta a kezét. Ezután pontosan az történt, amit Halil előre megjósolt: a herceg szapora léptekkel átvágott a termen, szó nélkül arrébb lökte az olaszt, és a nő mellé telepedett.

– Kopj le, digó! – förmedt a fickóra, amit aligha kellett neki lefordítani.

Conti kissé bizonytalanul feltápászkodott, majd ökölbe szorította a kezét. Noha a herceg kitért az ütés elől, az olasz lesodorta a fejéről a kendőt, leleplezve a férfi kopaszságát. A herceg ennek láthatóan nem örült.

Simon nem akart hinni a szemének, és a vendégeken is látszott, hogy igencsak meglepődnek. Egyedül Halil tűnt nyugodtnak, mintha az egész egy általa előre megrendezett jelenet lett volna.

Miközben a herceg megigazította a fejkendőjét, Conti ismét ütésre lendítette a kezét, Ahmed két testőre azonban nyomban mellette termett, és lefogták az olaszt. Már éppen elvezették volna, amikor Conti előrehajolt, és arcon köpte a herceget. Ahmed nyomban rávetette magát, ami ellen Conti úgy próbált védekezni, hogy torkon ragadta a herceget, aki ettől csak még dühösebb lett.

Mielőtt a herceg kísérői lerángathatták volna róla Contit, Ahmed előrántott egy hajlított pengéjű tőrt a köntöse alól, és a támadója mellkasába szúrta. Avrilból fülsiketítő sikoly tört ki, miközben a herceg vigyorogva eltolta magától Contit.

A testőrök elengedték a megszúrt férfit, aki kezét a sebre szorítva a padlóra rogyott, miközben levegő után kapkodott.

Simon egészen megrémült. Noha a nagykövet figyelmeztette a Fekete Herceg természetére, igencsak váratlanul érte, ami történt.

– Az ég szerelmére – fordult a pultoshoz –, hívjon már mentőt!

A férfi nem mozdult.

– Nem érdemes feltűnősködni – jegyezte meg Halil. – Emlékeztetem, hogy a védelmi miniszter fiáról van szó, akinek a támogatása nélkül aligha fog az ön aláírása szerepelni a szerződésen.

Simon nem tudta, mitévő legyen. Időközben Avril abbahagyta a sikoltozást, és elkezdett sírni. A herceg mit sem törődve vele lehajolt, és kihúzta Conti mellkasából a kést, mire a férfi felnyögött. Ahmed szája elégedett mosolyra húzódott.

Simon döbbenten figyelte az eseményeket, miközben több külföldi is halkan kiosont a teremből, mivel nem akarták, hogy bármi közük is legyen a történtekhez. Simon is hasonlóképpen tett volna, csakhogy nem bírt belenyugodni abba, amit látott.

Egy idősebb férfi, akit Simon eddig észre sem vett, kimért léptekkel odament a herceghez, és súgott valamit a fülébe. Ahmed egy pillanatra eltűnődött, majd Conti nadrágjába törölte a tőrt. Megigazította a kendőjét, majd az egyik kísérője által kitárt ajtó felé vette az irányt. Az ajtónyílásból visszanézett, de nem az áldozatára, hanem Avrilra.

– Ha továbbra is ragaszkodsz a csinos pofidhoz – közölte Ahmed, miközben a tőrt a torka elé emelte –, azt javaslom, tartsd a szádat!

Azzal visszadugta a hüvelyébe a kést, és szó nélkül távozott, nyomában a kísérőivel – egy kivételével.

Simon képtelen volt levenni a szemét Contiról, aki próbálta valahogy csillapítani a hibás csap módjára szivárgó vérzést. Egyedül Halil tűnt nyugodtnak, mintha csak egy olyan horrorfilmet nézne, amelyet már látott korábban.

Mit sem törődve a férfi figyelmeztetésével, Simon Contihoz lépett, hátha tud segíteni, de aztán megütötte a fülét a szirénázás.

– Nem tud érte mit tenni – szólalt meg Halil, miközben megszorította Simon karját. – Azt javaslom, még azelőtt távozzon, hogy ideérne a rendőrség. Amikor pedig holnap találkozik a miniszter úrral, tegyen úgy, mintha sosem járt volna itt.

Simon továbbra sem mozdult, miközben a szirénázás egyre hangosabb lett.

– Fél tízre ott leszek a szállodánál, így bőven lesz időnk odaérni a miniszter úrhoz.

Simon egyre csak az olaszt nézte meredten, aki viszont mozdulatlanul feküdt. Kénytelen volt belátni, hogy aligha segíthet rajta. Miután még egyszer végignézett a fekvő alakon, távozott a klubból. Kiérve a rá várakozó kocsiba szállt.

– Vigyen a szállodába! – közölte, miközben a szirénázás egyre hangosabban szólt. – Siessen! – tette hozzá határozottan. Ekkor fordult be a rendőrautó, amely csikorgó kerekekkel megállt a bejárat előtt.

Amikor Simon meghallotta a másik sziréna hangját, bűntudata támadt, amiért nem segített az olasznak.

Csak remélni tudta, hogy mentőautó közeledik, és még időben odaér.

A klubhelyiségben a herceg embere odalépett Halilhoz, és anélkül, hogy bármit is mondtak volna egymásnak, átnyújtott a libanoni ügynöknek egy vastag pénzköteget. Azzal anélkül, hogy az áldozatra sandított volna, ő is felszívódott.

Halil fogott néhány bankót, és odaadta a pultosnak, aki nyomban zsebre tette a pénzt. Azután Avrilnak is adott a kötegből, a nő azonban a férfi arcába vágta a bankjegyeket. Halil megvonta a vállát, összeszedte a pénzt, majd a többi lányhoz fordulva őket is kifizette – immár nem először –, nehogy eljárjon a szájuk.

Éppen végzett a pincérrel, amikor berontottak a rendőrök. Halil a megmaradt pénzt a rangidős tiszt kezébe nyomta, aki azonnal zsebre vágta a köteget, és csak azután fordult a vértócsában fekvő férfihoz.

Miután szétosztogatta a kenőpénzt, Halil is távozott, mit sem törődve azzal, hogy ezúttal nem jutott neki semmi.

Elvégre sokkal nagyobb összegre számított.

Miután a sofőr kitette a hotelnél, Simon felvitette magát a lifttel a legfelső szinten lévő lakosztályába, ahol aztán levetkőzött, hideg vízzel lezuhanyozott, majd az ágyába roskadt.

Mégsem tudott rendesen aludni, a rémálom ugyanis önkéntelenül újra és újra rátört. Próbált inkább azokra a gondosan megfogalmazott kérdésekre gondolni, amelyeket a védelmi miniszterhez kívánt intézni, hogy megtudja, tisztában van-e vele, miben mesterkedik a fia és Halil. Ha kiderül, hogy a másik tud róla, még aznap délután hazarepül, mivel semmilyen megállapodást nem hajlandó aláírni, amelynek létrejöttét gyilkossággal tették lehetővé.

Egyre csak Contira bírt gondolni, akinek végül olyan egyezség jutott, amilyenre aligha vágyott. Abban reménykedett, hogy a mentő időben odaért.

Simon nem sokkal öt óra után ébredt meg végleg. A testét jeges veríték borította. Ismét vett egy hideg vizes zuhanyt, semmi sem tudta azonban lemosni az előző este emlékét.

Köntöst öltött magára, majd az ágy végére telepedve elkezdett összeírni néhány kérdést, amelyekkel talán sikerül elhitetnie a miniszterrel, hogy nincs miért aggódnia. Végül feladta, és inkább felöltözött. A sötétkék öltönyhöz, amely az édesapja tetszését is elnyerte volna, vadonatúj fehér inget vett, és a feleségétől kapott zöld selyem nyakkendőt kötötte fel. Azután elkezdett fel-alá járkálni a lakosztályában, és szinte percenként megnézte az időt, miközben Halilra várt.

Simon újra megpróbálta helyes sorrendbe rendezni a kérdéseket, tisztában volt ugyanis vele, mi forog kockán. A hárommilliárd font értékű megállapodás hosszú távon több mint egy évtizedre szóló bevételeket és munkát biztosított volna a honfitársai számára.

Amennyiben a szaúdiak a briteket választják, egymilliárd fontot azonnal átutalnak az államkasszába, amelyből százmillió egy genfi számlára vándorol majd anélkül, hogy bárki is megkérdezné, mi lesz a sorsa, vagy kit illet.

A második részlet kifizetésére akkor kerül sor, amikor a felszerelés Rijád felé veszi az irányt.

Az utolsó egymilliárd pedig akkor kerül átutalásra, amikor az megérkezik a szaúdi fővárosba, hatszáz magasan képzett ügynökkel együtt, akik a rá következő fél évet azzal töltik majd, hogy elmagyarázzák a helyi tengerészeknek, pilótáknak, mérnököknek és katonáknak, hogyan kell használni az újonnan szerzett fegyvereket.

Simon ismét az órájára sandított, pontosan tudta ugyanis, hogy bár egy-egy miniszter hajlamos megvárakoztatni – akár több órán át is – a vendégeit, ő nem engedheti meg magának, hogy késsen az aznap délelőtti megbeszélésről.

Amikor végre kinyílt az ajtó, Simon arra számított, Hani Halil lép majd be rajta, hogy elkísérje a minisztériumba, a legnagyobb meglepetésére azonban három egyenruhás vonult a szobába.

– Maga Simon Hartley? – szegezte neki a kérdést egy tiszt három ezüstcsillaggal a váll-lapján, még mielőtt Simon bármit is szólhatott volna.

– Igen – válaszolta a férfi habozás nélkül, mivel azt hitte, ezek az emberek alkotják a kíséretét.

Ehelyett azonban a két fiatalabb egyenruhás odalépett hozzá, megragadta a karját, hátracsavarta és megbilincselte.

Simon éppen tiltakozni készült volna, amikor megjelent Halil, aki egyáltalán nem tűnt meglepettnek. Simon meg volt róla győződve, hogy pillanatokon belül lekerül róla a bilincs, és szabadon engedik, az ügynök azonban egy szót sem szólt. Rezzenéstelen ábrázattal hallgatta végig, ahogy a tiszt közli Simonnal:

– Ezennel letartóztatom, Mr. Hartley.

Némi időbe telt, mire Simon kellően felocsúdott ahhoz, hogy megkérdezze:

– Mégis miért?

– Gyilkosságért – válaszolta a tiszt. Erre a két társa kivezette Simont a szobából.

2. fejezet

Artemisia Warwick lábujjhegyre állva érte csak el a könyvespolc tetején lévő atlaszt. Miután a konyhaasztalra fektette, elkezdte böngészni a névmutatót. Tekintetét végigfuttatta az országneveken, mígnem a megfelelő betűhöz ért. Végül a százhuszonhatodik oldalra lapozott, ahol szemügyre vette a Közel-Kelet nevű térséget.

A testvérére sandított, aki éppen a reggelijét majszolta, és eltűnődött, vajon tudni fogja-e a választ.

– Miért van olyan nagy szükségünk olajra? – kérdezte arra várva, ki szólal meg először.

– Gondolj csak bele – felelte az apja. – Nemcsak az erőművekhez kell olaj, hanem az autókba és a repülőgépekbe is.

– Mivel pedig nekünk nincsen elég – tette hozzá az anyja –, muszáj más országoktól vásárolni.

– Köztük Szaúd-Arábiától – közölte Artemisia jól érezhető megvetéssel a hangjában.

– Mégis mit vétettek a szaúdiak, hogy ennyire kihozzanak a sodrodból ilyen korán reggel? – kérdezte William, miközben letette a tollat a kezéből.

– Nem is annyira ők – felelte a lány –, hanem a munkáspárti kormányunk, amelyik fegyverért cserébe próbál olajat szerezni tőlük.

– Ezt hívják cserekereskedelemnek – magyarázta a férfi, hátha sikerül megnyugtatni a lányát. – Mi fegyvert szállítunk a szaúdiaknak, ők pedig cserébe olajat adnak nekünk. Ebben semmi újdonság nincs.

– Csakhogy mindig azt tanítottad nekünk – szólalt meg Peter a nővére védelmére kelve –, hogy két rosszból sosem származik jó.

– Mégis miből gondolod, hogy bármi rossz történt? – kérdezte Beth, aki ugyan egyetértett a lányával, szerette azonban, ha kifejti az álláspontját.

– Ha abban az országba születtem volna – felelte Artemisia egyenesen az anyja szemébe nézve –, sosem bántak volna velem egyenlő módon.

– Tudsz példát is mondani? – kérdezte Beth. – Az általánosítás semmit sem ér. Tényekkel tudsz csak meggyőzni.

– A szaúdi nők mind a mai napig nem szavazhatnak, pedig már a huszonegyedik században élünk.

– Ha Arte Rijádban látta volna meg a napvilágot – toldotta meg Peter, letéve a kanalát –, nem járhatna iskolába, mint a fiúk.

– Ha pedig valaki meleg – folytatta Artemisia, igencsak meglepve a szüleit –, bármikor megkövezhetik a piactéren.

– Ha jól tudom – felelte William –, már jó ideje nem gyakorolják ezt a meglehetősen barbár szokást. Sőt, mindenki elfogadja az új, felvilágosult szaúdi vezető átfogó reformjait.

– Amelyek még így sem kellően átfogóak, hogy kiterjedjenek azokra a lányokra, akik otthon gubbasztanak, miközben a kevésbé rátermett fivéreik dolgozhatnak, és lekeresik a csillagos eget.

– Mi lesz ma napirenden? – érdeklődött William a feleségéhez fordulva, miután belátta, hogy kisebbségben maradt, már ami a szaúdiakat és a tőlük érkező olajat illeti.

– Újfent a forráshiányt kell valahogy megoldanom – válaszolta Beth –, ami egyáltalán nem számít újdonságnak a Fitzmoleanhoz hasonló múzeumok életében – tette hozzá kényszeredett mosollyal. – Csakhogy ezúttal félmilliót kell valahonnan előteremtenem.

– A tetőt vagy a kazánt kell kicserélni? – érdeklődött William.

– Egy új képet szeretnék megszerezni – felelte a felesége. – Pontosabban egy régit. Lehetőségünk nyílt ugyanis megvenni egy angyalt ábrázoló Rembrandt-vázlatot egymillió fontért. A kormány hajlandó kifizetni a vételár felét, ha mi álljuk a másikat. Méghozzá minél hamarabb.

– Mennyi időd van rá? – tudakolta William.

– Ha nem tudjuk a hónap végéig felmutatni a mi félmilliónkat – válaszolt Beth –, a vázlatot a piacon fogják értékesíteni, és valószínűleg örökre elbúcsúzhatunk tőle. Sikerült már összegyűjteni kétszázezret, de nem tudom, meglesz-e a teljes összeg határidőre.

– Ha egy szaúdi felajánlaná a szükséges félmilliót – vetette közbe Artemisia, akit nem hagyott nyugodni a téma –, elfogadnád tőle?

William Bethre szegezte a tekintetét. Örült, hogy nem neki kell megválaszolnia a kérdést.

– Ez nem az én döntésem – válaszolta az asszony. – Ha viszont az igazgatótanács megkérdezné a véleményemet, azt javasolnám, fogadják el a felajánlást, így ugyanis több millió nő láthatná Rembrandt remekművét.

– Kivéve a szaúdiakat – emlékeztette édesanyját Artemisia.

– Aligha van jogunk más országok törvényeit és szokásait helytelenítenünk – vetette közbe William, kíváncsian arra, mennyire eltökélt a lánya.

– Elképzelhető – felelte Artemisia –, viszont igenis jogunk van nem üzletelni olyan országgal, amelyik nem hajlandó egyenlő jogokat biztosítani a nőknek.

– Maga Winston Churchill mondta – felelte William –, hogy bármikor szívesebben tárgyal az ellenségeivel, mint megy ellenük háborúba.

– Ez Miles Faulknerre is vonatkozik? – kérdezte Peter, amire nem tudott mit mondani az apja. – Van egy olyan érzésem, hogy ő nem szokott az ellenségeivel tárgyalni, márpedig anya említette, hogy néhány hét múlva szabadul a börtönből.

– Azt hiszem, ideje indulnom – szólalt meg William –, hacsak nem akarok elkésni munkából.

A család többi tagjából kitört a nevetés.

– Netán valami vicceset mondtam? – kérdezte William, miközben felkelt az asztaltól.

– Nem – felelte Beth. – Sokkal inkább az volt a vicces, amiről hallgattál.

Artemisia jókora csattanással becsukta az atlaszt, majd visszatette a legfelső polcra, miközben Peter kinyitotta az ajtót az apjának.

A 4602. számú rab egyik kezében egy csésze gőzölgő feketekávét tartott, a másikban pedig egy kekszet, miközben éppen az ablakon bámult kifelé. Ha nem egy szögesdróttal ellátott, közel ötméteres fal vette volna körbe az udvart, akár még azt is hihette volna, hogy a saját otthonában van, nem pedig egy komoly bűnözőkkel teli börtön könyvtárában.

Miles Faulkner az asztalra tette a csészét, majd a falinaptárra sandított. Már csak tizennyolc nap maradt hátra a szabadulásáig, miután letöltötte a hároméves büntetését, amelyet a koronaékszerek elrablásáért kapott, amivel az lett volna a szándéka, hogy tönkretegye William Warwickot. Noha a rablás kudarccal végződött, és végül ő volt az, aki pórul járt, Faulkner nem semmittevéssel töltötte az elmúlt három évet. Kész tervei voltak arra, hogyan fogja megkeseríteni Warwick őrnagy és a kedves felesége életét. Ha netán egy pillanatra is azt hitték, Miles végre tanult a múltban elkövetett hibáiból, és helyes útra tért, aligha lehettek volna távolabb az igazságtól. Az ő esetében az idő bizony nem bírta jobb belátásra.

Amikor kopogást hallott, Miles lassan az ajtóhoz ment, és kinyitotta. Az egyik őr, Simpson állt előtte.

– Jó reggelt, Mr. Faulkner! – köszönt a férfi, miközben átnyújtotta a könyvtárosnak a Financial Times legújabb számát.

– Jó reggelt, Bill!

– Lesz még szüksége valamire, Mr. Faulkner? – tudakolta a börtönőr, aki valamivel többet vihetett haza, valahányszor felkereste a helyi újságárust Miles megbízásából.

– Most nem, de ha bármi felmerülne, Tulipán úgyis jelzi majd – közölte Faulkner, és már be is csukta az ajtót.

Faulkner az ablaknál lévő székébe telepedett, és elkezdte lapozgatni az újságot, miközben megbízható segédje, Tulipán főzött neki még egy adag kávét, amelyet szigorúan tűzforrón, tej nélkül és egy kanál cukorral ivott.

Miles megnézte, hogyan szerepelnek a részvényei a londoni tőzsdén. Annak ellenére, hogy börtönben volt, éves szinten kilenc százalékkal emelkedett az értékük, mivel a tőzsdeügynöke ugyanúgy végezte a dolgát az ő megbízásából, mintha továbbra is a Chelsea negyedbeli otthonában élne.

Az összes börtönőr tisztában volt vele, hogy Faulknernek van valahol egy titkos mobilja, de csak Tolsztoj tudta a pontos rejtekhelyét: a Háború és béke egyik példányában lapult a klasszikusoknak otthont adó felső polcon. Nem sűrűn kölcsönözték ki azt a bizonyos példányt.

Miles elégedetten lapozott tovább, miután meggyőződött, hogy a vagyona továbbra is szépen gyarapodik annak ellenére, hogy havi tartásdíjat kellett fizetnie a volt feleségének, Christinának, miután a bíró úgy döntött, a nő csak így tud az általa megszokott színvonalon élni.

Tovább lapozgatta az újságot, mígnem a tekintete megakadt az egyik szalagcímen: Egymillióért menthető meg a Rembrandt-kép. Miles lassan elolvasta a cikket, mivel úgysem sietett sehová.

A Fitzmolean igazgatójával, dr. Beth Warwickkal készített rövid interjúból kiderült, hogy a múzeumnak lehetősége nyílt megvásárolni a németalföldi festőóriás, Rembrandt egyik vázlatát a Jákob küzdelme az angyallal című festményéhez egymillió fontért. Ebben a kormány lenne a partnere az örökösödési adóra vonatkozó új kezdeményezésének segítségével, de csak akkor, ha az intézménynek június végéig sikerül előteremtenie a fennmaradó összeget. Dr. Warwick elárulta a Financial Times rovatvezetőjének, hogy eddig mindössze kétszáznegyvenegyezer fontot sikerült összegyűjteni, és kissé bizonytalan, meglesz-e a teljes vételár. Ha mégsem jönne össze, biztosra vehető, hogy a kép sokkal többért fog elkelni a műkincspiacon.

Miles fejében lassan körvonalazódni kezdett egy terv. Hátradőlt, és behunyta a szemét, de nem azért, mintha fáradt lett volna, hanem hogy kitalálja, hogyan tudná kihasználni dr. Warwick szorult helyzetét.

Tulipán némán a keze ügyébe helyezte a friss kávét, de esze ágában sem lett volna megzavarni a főnökét. Semmiképp sem akarta magára haragítani Faulknert, hátha tizennyolc nap múlva megörökli tőle a könyvtárosi pozíciót. Visszatette a kannát a kis gázrózsára, majd folytatta a nemrégiben visszahozott könyvek elrendezését a polcokon. Miután ezzel végzett, nekilátott, hogy visszaszerezze a lejárt kölcsönzéseket azoktól a raboktól, akik vagy nagyon lassan olvastak, vagy egyáltalán nem törődtek azzal, hogy rég vissza kellett volna vinniük a náluk lévő kötetet.

Ez a beszerzőkörút valójában azt a célt szolgálta, hogy Tulipán végigjárja a foglyokat, hátha megtud tőlük valamit, amit aztán továbbadhat Faulknernek, aki így mindig egy lépéssel mindenki előtt járt, a börtönparancsnokot is beleértve.

Tulipán némán megindult a kis gurulós kocsijával, ügyelve arra, nehogy megzavarja Faulknert.

Amint a kezét az ajtókilincsre tette, Miles kinyitotta az egyik szemét.

– Muszáj beszélnem Billyvel – közölte. – Mondd meg neki, hogy holnap reggeli után jöjjön a könyvtárba!

Lord és Lady Mulberry örömmel venné Mrs. Christina Faulkner társaságát a Royal Ascot lóversenypályán.

Miközben Christina a kandallópárkányra helyezte a meghívót, már azon járt az esze, milyen új ruhát és hozzá illő, kellően feltűnő fejdíszt fog venni az alkalomra. Szinte másra sem bírt gondolni egész reggel. Miután taxival elvitette magát Mayfairbe, egy vérbeli boltkóros elszántságával látott munkához.

Egy órába telt, mire komótosan végigsétált a Bond Street egyik oldalán, majd még lassabban végig a másikon, mígnem megállapodott Giorgio Armaninál. Annak az olasznak az üzleténél, aki pontosan tudta, hogy a negyven csupán egy szám, az eleganciának és a stílusnak pedig semmi köze az életkorhoz.

Több ruhát is felpróbált, amelyek közül az egyik különösen felkeltette az érdeklődését. Noha meglehetősen drága volt, mégiscsak a Royal Ascotra készült ellátogatni. Christina megkérte az eladót, hogy csomagolja be, majd átnyújtotta a hitelkártyáját. Miközben várakozott, azon tűnődött, melyik üzletben tegye még tiszteletét, hogy megtalálja a tökéletes kalapot és lábbelit, amikor az eladó megzavarta az álmodozásban.

– Elnézést, asszonyom – mondta a férfi –, de a rendszer sajnos nem fogadta el a kártyáját.

A Bond Streeten így szokás mondani, hogy ha valakinek nincs kellő fedezet a számláján.

– Nem fogadta el? – értetlenkedett Christina. – Ez lehetetlen. Próbálja újra!

– Máris, asszonyom – felelte a másik, és újra eltűnt, nem sokkal később azonban ugyanazzal a sajnálkozó ábrázattal jelent meg ismét.

– Úgy látszik, muszáj intézkednem – közölte Christina, azzal előkapta a mobilját, és megnyitotta a névjegyzéket.

– Itt Craig Trotman – szólalt meg egy férfihang, nem sokkal azután, hogy Christina tárcsázott.

– Itt pedig Christina Faulkner – közölte a nő, mintha valamelyik banki alkalmazottal beszélne, nem pedig magával az igazgatóhelyettessel. – Nem kis kellemetlenségben volt az imént részem.

– Ezt sajnálattal hallom, Mrs. Faulkner – felelte a férfi. – Tudok bármiben segíteni?

– Mi az hogy! – mondta Christina. – Éppen most vettem magamnak egy remekbe szabott Armani ruhát a Royal Ascotra, ahová személyesen Mulberryék hívtak meg. Amikor viszont fizetni szerettem volna, közölték, hogy a rendszer nem fogadja el a kártyámat. Gyanítom, egyszerű félreértésről van szó.

– Tudná tartani, Mrs. Faulkner – szólalt meg Trotman –, amíg utánanézek?

– Bizonyára apró technikai hiba történt – mondta Christina az eladónak, aki elmosolyodott.

A nő elkezdett fel-alá járkálni, amíg arra várt, hogy Trotman újra vonalban legyen, miközben úgy tett, mintha a többi kiállított holmi is érdekelné.

Amikor a sokkal kevésbé ízléses környezetben megcsörrent a telefon, Tulipán gyorsan bezárta a könyvtár ajtaját, Faulkner pedig a klasszikusokhoz lépett, és levette a felső polcról a megfelelő Tolsztoj-kötetet. Elővette belőle a mobilt, megnyomta a zöld gombot, és a füléhez tartotta a készüléket.

– Jó reggelt, Mr. Faulkner! Itt Craig Trotman – mutatkozott be a férfi szinte suttogva a bankja legfontosabb ügyfelének. – A kérésének megfelelően azért hívtam, hogy tájékoztassam, ha a felesége némi segítségre szorulna.

– És valóban így van?

– Attól tartok, igen, uram. Viszonylag kis összegről van szó, csakhogy már így is jócskán túllépte a hitelkeretét. Ha viszont hajlandó volna fedezni a szóban forgó összeget…?

– Mennyiről lenne szó? – kérdezte Miles, aki sejtette, hogy Christina türelmetlenül várja, mi lesz.

– Ezernégyszáz fontról, uram, egy Armani ruháért, amelyet a Royal Ascotra kíván felvenni.

– Mondja meg neki, hogy felejtse el! – közölte Faulkner. – Mindenesetre köszönöm, hogy tájékoztatott.

Azzal befejezte a hívást, majd újból elrejtette a készüléket a Háború és béke háromszázhuszadik és ötszázhetvenkettedik oldala közé. Végül visszatette a kötetet a Feltámadás mellé a legfelső polcra. Tulipán csak azután fordította el a zárat a könyvtár ajtaján.

– Itt van még, Mrs. Faulkner? – szólalt meg Trotman immár a másik telefonba beszélve.

– Még szép.

– Sajnálattal tájékoztatom, hogy túllépte a hitelkeretét – közölte a férfi. Azt már nem tette hozzá, hogy „jelentős összeggel”.

– Én pedig sajnálattal tájékoztatom, Mr. Trotman, hogy amennyiben nem bocsátja rendelkezésemre a szóban forgó elenyésző összeget, kénytelen leszek másik pénzintézetet választani magamnak.

– Ahogy óhajtja, asszonyom.

Azzal Christina kinyomta a hívást, majd kiviharzott az üzletből egy igencsak összezavarodott eladót és egy csinos Armani ruhát hagyva maga után. Anélkül ment el a Ferragamo, a Prada és a Cartier kirakata előtt, hogy egy pillantást is vetett volna feléjük. Ahogy elhaladt a Ritz előtt, az ajtónálló tisztelgett neki, a nő azonban nem tért be, hanem folytatta az útját. Csak bízni tudott benne, hogy nem üres a hűtőszekrénye.

Miután kimerítette a Miles által biztosított havi keretét, Christina úgy döntött, megjutalmazza magát, amiért három hétig kibírta pezsgő nélkül. Gyorsan számba vette a lehetőségeit – Bond Street vagy a Tramp bár –, és végül a kedvenc éjszakai szórakozóhelye mellett döntött, még ha nem is volt elég pénze egy jóképű kísérőre, illetve kénytelen lesz beérni egy Cézár-salátával és egy – esetleg kettő – pohár pezsgővel.

Stílszerűen öltözve és stílszerűen későn érkezett meg, bár lehet, hogy a szoknyáját némely kíméletlen szemlélő túlságosan rövidnek ítélte volna az ő korában.

Tony Guido, a főpincér nyomban a megszokott asztalhoz kísérte a vendéget, majd néhány pillanat múlva megjelent egy pohár pezsgővel.

– Már nagyon hiányoltuk, Mrs. Faulkner – közölte a férfi. – Jól sejtem, valahol a Földközi-tenger térségében töltötte a tavaszt?

– Előbb Saint-Paul-de-Vence-ban voltam, azután elmentem a Comói-tóhoz – füllentette Christina, aki több hétig szinte el sem hagyta a lakását. A nő tisztában volt vele, hogy alig lesz pénze kifizetni a vacsoráját, de ez nem akadályozta meg abban, hogy élvezettel kortyolgassa az italát, és szemügyre vegye a félhomályba burkolódzó helyiségben lévő fess fiatalembereket, akiknek a többsége sajnos csinos hölgyek társaságában volt.

Éppen kikért egy újabb pohár pezsgőt, amikor ismét feltűnt a főpincér, és közelebb hajolt.

– A terem túloldalán helyet foglaló úriember kérdezi – súgta a fülébe –, nincs-e kedve csatlakozni hozzá.

Christina elnézett a zsúfolt táncparketten túlra, ahol egy magányos középkorú férfi a poharát forgatta. Már majdnem rámosolygott, amikor megjelent egy szemrevaló hölgy, és leült a fickó mellé. Christina gyorsan a szomszédos asztalnál ülő férfi felé fordult.

– De hiszen lassan ingyen fog utazni a tömegközlekedésen – közölte.

– Lehetséges – mondta a főpincér –, de ha hinni lehet a Sunday Times összeállításának, Mr. W. T. Hackensack az Egyesült Államok tizenkilencedik leggazdagabb embere.

– Valóban? – mondta Christina, majd viszonozta a férfi mosolyát. Néhány másodpercig még kivárt, majd felállt, és lassan átvágott a táncparketten. Amikor már az asztal közelébe ért, a férfi felpattant, és csak azután ült le ismét, hogy Christina elfoglalta a helyét.

– Üdv! A nevem Wilbur – mutatkozott be. A kiejtése egyértelműen elárulta, honnan származik.

– Christina Faulkner – felelte a nő, miközben kezet fogtak.

– Mit inna, Christina? – kérdezte a férfi, a főpincér azonban már megelőzte.

– Mondja csak, Wilbur, itt él Londonban, vagy csupán látogatóba érkezett hozzánk? – érdeklődött Christina, hátha mégis a horgára akad valaki aznap este.

– Utóbbi – válaszolt a férfi, majd koccintottak. – Egy európai körutazás első állomásán vagyok éppen.

– Egyedül? – kérdezte Christina reménykedve.

– Sajnos. A feleségemmel úgy terveztük, így ünnepeljük meg a nyugdíjba vonulásomat, de sajnos Irene néhány hónappal ezelőtt meghalt rákban. Mivel mindent lefoglaltunk, úgy döntöttem, nem mondom le az utazást.

– Ez igazán szomorú – mondta Christina. – És nincs gyermeke, aki elkísérte volna? – tudakolta, továbbra is bizakodva.

– A két fiam vette át a cég irányítását, de egyikük sem tudott elszabadulni. Fel is merült bennem, hogy idő előtt visszautazom Columbusba.

– Még sosem jártam Ohióban – közölte Christina, hátha ezzel jó benyomást tesz a másikra.

– Pedig érdemes volna eljönnie. Rengeteg park, színház és galéria van nálunk.

– Magam is tagja vagyok egy múzeum igazgatótanácsának – mondta Christina, felcsigázva a másik kíváncsiságát.

– Melyiknek?

– A Fitzmoleannak.

– Úgy hallottam, számtalan németalföldi remekmű látható ott. Mindenképpen szeretném felkeresni.

– Szívesen körbevezetem, ha ráér az elkövetkező napokban.

– A hét végéig maradok.

– És netán a közelben van a szállása?

– Innen nem messze, a Ritzben.

– A kedvenc szállodám – jelentette ki Christina, aki ezúttal legalább nem hazudott.

– Akkor volna kedve esetleg velem ebédelni valamikor a hét folyamán? Persze csak akkor, ha nincs túl sok…

– Éppen most tértem haza Dél-Franciaországból, nehogy lemaradjak a lóversenyszezon kezdetéről. Nagy kedvencem a Royal Ascot, bár Columbusban is van egy híres versenypálya – tette hozzá Christina abban bízva, nem beszél hülyeséget.

– A Beulah Park. Sok-sok boldog órát töltöttem azzal, hogy végignézem, ahogy egyik lovam sem nyer.

Ezen Christina jót nevetett.

– Ezek szerint lótenyésztéssel foglalkozik? – kérdezte a nő továbbra is eltökélten.

– Közel sem – ismerte el Wilbur. – Hulladékkezelésben utaztam.

– Hulladék? – kérdezett vissza Christina, mint aki nemigen tudja, mit jelent a szó.

– A cégem szemétszállítással foglalkozik. Vagy elégetjük, vagy újrahasznosítjuk mindazt, amit az emberek kidobnak. Dédapámnak hála – folytatta a férfi, miközben megemelte a poharát –, aki több mint száz évvel ezelőtt létrehozta a vállalkozást, a családomnak nincsenek anyagi gondjai, ami valószínűleg így is marad egészen addig, amíg a politikusoknak szükségük van anyagi támogatásra, hogy pénzeljék a következő választási kampányukat.

– Hogy jönnek képbe a politikusok? – kérdezte Christina őszinte kíváncsisággal.

– Általában szeretik, ha újraválasztják őket – magyarázta a férfi –, a helyi vállalkozóknak pedig muszáj megtanulni együtt élni velük.

– Ön melyik pártot támogatja? – tudakolta Christina érdeklődve.

– A demokratákat és a republikánusokat egyaránt – ismerte el Wilbur. – Mivel Ohio úgynevezett billegő állam, sosem lehet előre tudni, melyik jelölt kerül ki győztesen. Emiatt mindkét párt embere szokott nálam támogatásért kopogtatni. Ha bármelyiküknek is van győzelmi esélye, nem távoznak üres kézzel, amivel én csak nyerhetek.

– Ennek nyilván megvan az ára – mondta Christina.

– De meg ám! Tizenkilenc polgármester, harmincegy állami törvényhozó és számtalan rendőrkapitány van, nem beszélve a kormányzóról és a két szenátorról, ami így több millió dollár kiadást jelent évente. A korrupt rendszerünk azonban lehetővé teszi, hogy valamennyi hozzájárulást jóváírják az adómból, miközben mindkét oldalt támogatom.

– És kire szokott szavazni? – szegezte neki a kérdést Christina.

– Egyikre sem és mindkettőre, attól függően, éppen kivel beszélek. Valahányszor valaki megkérdezi tőlem, megesküszöm, hogy őrá fogok szavazni, amikor arra kerül a sor, holott az igazság az, hogy sosem megyek el. Ezt a jó tanácsot a nagyapámtól kaptam, és én is megosztottam mindkét fiammal.

Christina ismét elnevette magát anélkül, hogy tettetnie kellett volna. Maga is meglepődött, mennyire élvezi a férfi társaságát.

– Azt hiszem, eleget fecsegtem – szólalt meg Wilbur. – Inkább árulja el, miért van egyedül egy magához fogható csinos hölgy?

Miles nem véletlenül választotta a tizenegy órát, ekkor ugyanis a könyvtár még nem volt nyitva, így biztos lehetett benne, hogy senki sem fogja őket megzavarni. Tulipán már elment Billy Mumfordért a műhelybe. A férfi azt állította, muszáj kivennie egy Rembrandt-katalógust a könyvtárból a munkájához. Ez részben igaz is volt, Simpson ugyanis éppen előző este vette át a Fitzmoleantól igényelt kiadványt, amelyet reggel át is adott Milesnak a cellájában.

Amikor Tulipán megjelent a férfival, Miles a könyvtárban lévő két szék egyikét kínálta fel a vendégének. Megvárta, amíg a másik kényelmesen elhelyezkedik, közben pedig Tulipán készített egy-egy csésze kávét, és a parancsnoktól kapott kekszből is kitett néhányat egy tányérra. Ez volt a Savoyban elköltött ebéd megfelelője a börtönben.

– Miben segíthetek, Mr. Faulkner? – kérdezte Billy, aki pontosan tudta, hogy senkit sem hív meg egy kávéra és némi kekszre a könyvtáros, ha nem akar tőle valamit.

Mivel már hét perccel közelebb jártak a délhez, amikor a könyvtár hivatalosan megnyit, Miles nem vesztegette tovább az időt.

– Először is, arra lennék kíváncsi, valóban igaz-e a börtönben keringő pletyka?

– Melyikre gondol, Mr. Faulkner?

– Hogy készítettél egy Murillo-hamisítványt, ami bekerült a Pradóba.

– Ezért kerültem rács mögé – ismerte el Billy, miközben Tulipán a kezük ügyébe helyezett két csésze gőzölgő kávét.

– Mégis több szakértőt sikerült átverned.

– Több mint egy évig. Ráadásul nem is a kép buktatott le, hanem egy szemétláda, aki azért köpött, hogy enyhébb büntetést kapjon.

Miles tisztában volt a 6071. számú fogvatartott előéletével, ezért máris feltette neki a következő kérdését:

– Ismered Rembrandtnak a Jákob küzdelme az angyallal című festményéhez készített vázlatait?

– Természetesen, Mr. Faulkner. Mindössze tizenegy ismert vázlata van a szóban forgó festménynek, és kétlem, hogy bármelyik is több ideig készült volna néhány percnél. Ezért is tartják őt sokan zseninek, míg én csupán egy festő-mázoló vagyok – tette hozzá Billy, majd a könyvtárosra meredt. – Mintha azt olvastam volna valahol, hogy a Fitzmolean szeretne szerezni egy eredeti vázlatot, csak éppen nincs meg a szükséges egymillió font.

– Így igaz – nyugtázta Miles. – Mondd csak, Billy, tudnál készíteni egy rajzot az angyalról, amely még egy szakértőt rászedne?

– Éppenséggel igen – felelte a férfi –, csak idebent elég nehéz volna.

– Mégis miért? – kérdezte Miles, miközben Billy vett magának egy kekszet.

– Mert szükségem volna a megfelelő alapanyagokra, nem igaz? Márpedig az itteni műhelyben aligha van, ami kellene.

– Mire gondolsz?

– Először is a tizenhetedik század közepéről származó papírra, ami bizony ritkaság. Nem beszélve a megfelelő pennáról és tintáról, amilyet Rembrandt is használt volna.

– Bármi egyéb? – kérdezte Miles, aki közben jegyzetelt.

Noha Billy nem akart hinni a fülének, így folytatta:

– Kellene még egy megfelelő album, amelyben szerepel a kép nagy felbontású reprodukciója.

Miles ezt is felírta.

– A nap végére mindent megkapsz – közölte, mire Billy kilöttyintette a kávéját. – Mennyi időre lenne szükséged egy kellően meggyőző hamisítványt készíteni?

– Két hétre, legfeljebb háromra – válaszolta Billy –, hacsak nem kell rá szignó, mert az jelentősen megnöveli a munkaidőt.

– Nincs szükség szignóra – felelte Miles –, viszont még azelőtt el kell készülnöd a másolattal, hogy huszonharmadikán kiengednek innen.

Billy elbizonytalanodott.

– Csak akkor vállalom, ha nem kapok ezért újabb büntetést. Nem akarok semmi olyasmibe keveredni, amivel veszélyeztetem a feltételes szabadlábra helyezésemet.

– Ha megfelelően dolgozol, Billy, csak annyit kockáztatsz, hogy ezer font landol a számládon.

A férfi ennek hallatán elmosolyodott. Gyorsan megitta a kávéját, felállt, és kezet rázott Faulknerrel, ezzel jelezve, hogy áll az alku. Felkapott még egy kekszet, majd továbbra is széles mosollyal az arcán távozott.

– Találkozni szeretnék Simpsonnal – közölte Miles.

– Máris szólok neki – felelte Tulipán, aki már indult is.

Miles hátradőlt a székében, és behunyta a szemét, hogy végiggondolja a terv további részleteit.

Ahogy Alice a vele szemben ülő férfit nézte, azon tűnődött, mégis hogyan lehetséges, hogy együtt vannak Szicíliában. Ross Hogan felügyelőt úgy ismerte meg, hogy a lányát, Jojót tanította. Sosem gondolta volna, hogy valaha is szerelmes lesz egy ennyire megbízhatatlan, mégis ellenállhatatlan fickóba.

A rendőrségen belül meglehetősen formabontó, különc és veszélyes alakként ismerték, akinek a bátorsága viszont minden elképzelést túlszárnyal. Már-már túlságosan is hűséges volt a barátaihoz, és kíméletlen az ellenségeivel szemben. William Warwick volt a legközelebbi barátja, az esküdt ellensége pedig Miles Faulkner, ami mindkét esetben kölcsönösen is igaz volt.

Alice Jojóra sandított, aki éppen a borsszórót másolta a szalvétájára.

– Mi lett azzal a rajztömbbel, amelyet egy hónapja vettem neked? – kérdezte az apja, miközben mézet csorgatott a péksüteményére.

– Már betelt az egész – felelte Jojo, miközben már a cukros tálka körvonalát rajzolta.

– Mindkét oldalon? – tudakolta Alice.

– Igen, tanárnő.

– Jobban örülnék, ha a nevemen szólítanál. Mégiscsak nyaraláson vagyunk.

– Inkább nem – közölte Alice anélkül, hogy felnézett volna.

– Mégis miért? – érdeklődött az apja.

– Nem szeretném, hogy szeptemberben az osztálytársaim megtudják, az egyik tanárunkkal voltam nyaralni.

– Miért nem? – kérdezte megint Ross. – Hiszen már több mint egy éve együtt élünk.

– Ne is mondd! Ez annyira ciki.

Alice és Ross elnevette magát, miközben Jojo megfordította az étlapot, és elkezdett egy teáskannát rajzolni, mivel azonban nem volt elégedett vele, kettétépte.

– Felmehetek a szobába a hegyezőmért?

– Hát persze – mondta Ross, miközben kivett magának még egy cornettót.

Jojo gyorsan felpattant, és távozott.

Az egyik pincérnő meleg péksüteménnyel teli kosarat tett az asztalra, majd tört angolsággal megkérdezte, kérnek-e még valamit.

– Van esetleg lapjuk? – érdeklődött Alice.

– Napilap? – kérdezte a pincérnő az előző napi Guardianre mutatva.

– Nem, egyszerű papírlap – magyarázta Alice, felmutatva egy szalvétát.

– Igen, én hozni.

– Van egy olyan érzésem – jegyezte meg Ross –, mindjárt kapsz egy adag szalvétát. Legalább a kis festőpalántánk ellesz, amíg szerzek neki egy újabb rajztömböt.

– Inkább kettőt – felelte Alice –, nehogy az abroszra is elkezdjen rajzolni.

Ross szemügyre vette a teáskannáról készült rajzot, és elmosolyodott.

– Lehet, hogy nincs olyan bűnöző, aki ne rettegne öntől, felügyelő – szólalt meg Alice –, Jojónak viszont elég csak önre kacsintani, és máris pacnivá olvad.

– Bevallom, bűnös vagyok – válaszolta Ross. – De hát mit vársz tőlem?

– Éppen ezt – mondta Alice, és megfogta a férfi kezét. – Igazság szerint éppen olyan vagy, mint az összes többi apuka, akinek tanítom a lányát.

– Mi a véleményed róla? – érdeklődött Ross, miközben tüzetesen megvizsgálta a borsszórót. A pincérnő egy marék szalvétát tett az asztalra.

– Szerintem nagyon ügyes. Csak biztatni szabad.

Ross elmosolyodott, eltolta a tányérját, majd Alice-hez hajolt, és megcsókolta. Éppen akkor tűnt fel Jojo a hegyezőjével.

– Ez olyan ciki – jegyezte meg, majd leült, és kihegyezte a ceruzáját. Fogta az egyik szalvétát, széthajtogatta, majd elkezdte rajzolni az apja kezét, de csak néhány másodpercig volt csendben. – Ti is küldötök pénzt Bethnek? – kérdezte anélkül, hogy felnézett volna.

– Mégis mi célból? – kérdezett vissza Ross.

– Artemisia mesélte, hogy az anyukája szeretne megszerezni egy ritka képet a múzeumnak, amihez viszont félmillió fontra volna szüksége.

– És te mennyivel tervezel hozzájárulni? – érdeklődött Alice.

– Egyhavi zsebpénzemmel – vágta rá Jojo.

– Ha mindenki olyan nagylelkű, mint te – jegyezte meg Ross –, biztosra veszem, hogy Bethnek nem kell aggódnia. Amint hazaérünk, én is küldök neki pénzt.

– Mint ahogy én is – tette hozzá Alice.

– Azzal meglesz a félmillió? – kérdezte Jojo.

– Nem egészen. Szóval mit találtunk ki a mai napra, kisasszony? – váltott inkább témát Ross.

– Caravaggio van soron – felelte a lánya, mielőtt Alice szóhoz jutott volna. – A messinai múzeumban van két híres festménye, amiket egyszerűen muszáj megnéznem.

– Egyikük – tette hozzá Alice az útikönyv megfelelő részét tanulmányozva –, a Lázár feltámasztása, sokak szerint a festő egyik legnagyszerűbb alkotása.

– Ezek szerint itt élt? – érdeklődött Jojo.

– Nem – válaszolta Alice, miközben lapozott egyet. – Akkoriban éppen menekülnie kellett, miután megölt valakit egy római kocsmában. Csak azután térhetett vissza, hogy a pápa kegyelmet adott neki, ezzel elkerülve a letartóztatást.

– Mégis miért kegyelmezne meg a pápa egy közönséges gyilkosnak? – méltatlankodott Ross.

– Szerette volna, ha Caravaggio megfesti a portréját, mielőtt meghal – felelte Jojo.

Alice elmosolyodott, mivel őszintén örült, hogy tanulhatott valamit a diákjától, aki egy pillanatra a mestere lett.

– Apa, te letartóztattad volna Caravaggiót? – tudakolta a kislány.

– Igen. A pápával ellentétben szerintem halálos bűn megszegni az ötödik parancsolatot.

– Ezek szerint felköttetted volna? – szegezte neki a kérdést Alice.

Ross röviden elgondolkozott.

– Inkább az élete végéig rács mögé juttattam volna.

– Csak azért kérdeztem – folytatta Alice továbbra is az útikönyvet böngészve –, mert Caravaggio számtalan remekműve közül többet is akkor festett, amikor bujdokolnia kellett, ami egy érdekes erkölcsi dilemmát vet fel.

– A börtönben is festhetett volna – felelte Ross.

– Én a pápával értek egyet – jegyezte meg Jojo anélkül, hogy felnézett volna.

– Én is – tette hozzá Alice, majd kézbe vette az újságot.

Ross némán meredt az egyik szalagcímre: A brit főtárgyalót gyilkossággal vádolják a szaúdiak. Közelebb hajolt, hogy el tudja olvasni az apró betűket, miközben a lánya folytatta a rajzolást.