Borítószöveg

A Körvonal-trilógia szerzőjének új regénye

Egy középkorú nő, M. meghív egy híres művészt a távoli lápvidékre, a vendégházába, hogy ott alkosson. Nem hagyják nyugodni a férfi festményei, és abban bízik, a bennük megtalált művészi látásmód őt is közelebb viszi majd saját életének rejtélyéhez. Ám ahogy a hosszú, száraz nyár beköszönt, a férfi provokatív jelenléte maga is rejtélyessé válik M. számára, és felkavarja a visszavonultan élő család nyugalmát.

Rachel Cusk új könyve a bezáródás regénye – a női sorsról és a férfikiváltságokról, az emberi kapcsolatok geometriájáról és az életünket átszövő erkölcsi kérdésekről gondolkodtat el. És emlékeztet arra, hogy a művészet kockázatos játék – amennyire felemelő, éppannyira romboló is lehet.

„Miért élünk olyan fájdalmasan a történeteinkben? Miért szenvedünk annyira azoktól a dolgoktól, amiket mi magunk találtunk ki? Te érted, Jeffers? Egész életemben szabad akartam lenni, és a kislábujjamat sem voltam képes felszabadítani. Azt hiszem, Tony szabad, és a szabadsága nem tűnik valami nagy dolognak. Felszáll a kék traktorára, hogy lenyírja a megnőtt füvet, amit vissza kell vágni tavasszal, és nézem, ahogy nyugodtan pöfög fel és alá a nagy karimás kalapjában az ég alatt, előre-hátra a motorzúgásban.”

Rachel Cusk (1967) Saskatoonban, Kanadában született, gyerekkora óta Angliában él. Az Egy élet munkája című, szikár, néhol szatírába hajló memoárja az anyává válásról, illetve a válását feldolgozó Utójáték hozták el számára a nemzetközi hírnevet. Nagy kritikai sikert kiváltott regénytrilógiája (Körvonal, Tranzit, Babérok) magyar nyelven is olvasható. Booker-díjra jelölt legújabb regénye, A vendégház 2021-ben jelent meg Nagy-Britanniában.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Rachel Cusk: Second Place. Faber and Faber, 2021

Copyright © 2021, Rachel Cusk

All rights reserved.

Hungarian translation © 2023 Nádor Zsófia

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Féder Márta

Borítókép © Steve Johnson

ISBN 978-963-355-964-2

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

A szöveget gondozta Domokos Klaudia

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyvben előforduló összes szereplő, név, hely és esemény fiktív; minden valós, élő és holt személlyel, hellyel vagy eseménnyel való hasonlóság a véletlen műve.

Egyszer meséltem neked arról, Jeffers, amikor Párizsból elfelé jövet találkoztam az ördöggel a vonaton, és hogy utána a gonosz, aki általában békésen szunnyad a dolgok felszíne alatt, felkelt, és az élet minden szegletébe odaokádta magát. Olyan volt, akár egy fertőzés, Jeffers: mindenbe behatolt, és elrontotta. Nem hiszem, hogy tudtam, milyen sokrétű az élet, amíg ezek a rétegek mind szabadjára nem engedték a rosszra való képességüket. Tudom, hogy te mindig tisztában voltál ezzel, és írtál róla, még akkor is, amikor mások hallani sem akartak az egészről, és fárasztónak találták azon rágódni, ami gonosz és rossz. De te nem hagytad abba, és hajlékot építettél az embereknek akkorra, mikor a dolgok majd számukra is elromlanak. Márpedig elromlani mindig elromlanak!

A félelem csak olyan szokás, mint a többi, a szokások pedig elpusztítják azt, ami lényegi bennünk. Azok a félelemmel teli évek, Jeffers, egyfajta ürességet hagytak bennem. Egyfolytában azt vártam, hogy a dolgok hirtelen felfedik magukat előttem – azt vártam, hogy ugyanúgy hallom majd az ördög nevetését, ahogy aznap hallottam, amikor fel-alá kergetett a vonaton. Délután volt, borzasztó meleg, és a kocsik elég zsúfoltak voltak, hogy azt higgyem, meglóghatok előle, ha egyszerűen elmegyek, és átülök máshová. De pár perccel később már mindig újra ott volt, ott terpeszkedett velem szemben, és nevetett. Miért koslatott utánam, Jeffers? Rettenetes külseje volt, bőre sárga; epeszínű szeme vérben forgott, és ha nevetett, kilátszott mocskos fogsora, egy teljesen fekete foggal épp a közepén. Fülbevalót viselt, és ficsúros ruhákat, melyeket átitatott az izzadság. Minél jobban izzadt, annál jobban nevetett! És szüntelenül locsogott valami nyelven, amit nem ismertem fel – de hangos locsogás volt, és úgy tűnt, csak úgy hemzseg a káromkodásoktól. Nem igazán lehetett figyelmen kívül hagyni, mégis éppen így tett a kocsi minden utasa. Volt vele egy lány, Jeffers, egy botrányos, apró teremtmény, csupán egy kifestett, szinte ruhátlan gyerek – elnyílt szájjal, egy ostoba állat bamba tekintetével ült az ölében, miközben ő fogdosta, és senki sem mondott vagy tett semmit, hogy megállítsa. Talán az tűnt a legvalószínűbbnek, hogy a vonat összes utasa közül én próbálom meg? Lehet, hogy azért követett mindenhová, hogy megkíséreljen rávenni. De nem a saját hazámban történt: csak átutaztam az országon egy otthon felé, amire titkos rettenettel gondoltam, és nem éreztem úgy, hogy nekem kellene megállítanom. Olyan könnyű azt gondolni, hogy nem számítunk túl sokat, éppen akkor, amikor személyes morális kötelességünk a legnyilvánvalóbb. Ha szembeszállok vele, talán mindaz, ami utána történt, nem következett volna be. De akkor azt gondoltam: csinálja valaki más! És bizony így veszítjük el az irányítást saját sorsunk felett.

A férjem, Tony azt szokta mondani, hogy alábecsülöm saját hatalmamat, és azon tűnődöm, hogy ez vajon kockázatosabbá teszi-e számomra a létezést, ahogy azok számára kockázatos, akik képtelenek fájdalmat érezni. Gyakran eszembe jutott, hogy vannak bizonyos személyiségek, akik nem tudják vagy nem akarják megtanulni az élet leckéjét, és vagy nyűg, vagy áldás, hogy köztünk vannak. Amit okoznak, azt nevezhetjük bajnak vagy változásnak – a lényeg, hogy bár se nem szándékuk, se nem céljuk, megtörténik miattuk. Mindig felkavarják a dolgokat, ellentmondanak, felforgatják a status quót; nem hagyják, hogy a dolgok csak úgy legyenek. Ők maguk se nem rosszak, se nem jók – ez a fontos velük kapcsolatban –, de meg tudják különböztetni a rosszat a jótól, ha látják. Így gyarapodna hát szüntelenül a rossz és a jó egymás mellett világunkban, Jeffers, mert bizonyos emberek nem hagyják, hogy bármelyik felülkerekedjen? Aznap a vonaton eldöntöttem, hogy úgy teszek, mintha nem lennék közülük való. Az élet hirtelen sokkal könnyebbnek tűnt, ott a könyvek és újságok mögött, amiket az emberek az arcuk elé tartottak, hogy eltüntessék látóterükből a gonoszt!

Bizonyos, hogy ezután sok minden megváltozott, és minden erőmre, minden, a jóba vetett hitemre és fájdalomtűrésemre szükségem volt, hogy túléljem a változásokat, és majdnem bele is pusztultam – és ezután már senkinek nem voltam a terhére. Egy kis időre még anyám is egészen megkedvelt. Aztán rátaláltam Tonyra, aki segített felépülni, ám amikor megajándékozott a békés és kedves élettel itt a lápon, hát nem hibát kerestem a szépségben és a békében, hát nem megpróbáltam felkavarni őket? Ismered ezt a sztorit, Jeffers, mert másutt már leírtam – csak azért említem, hogy lásd, hogyan kapcsolódik ahhoz, amiről most akarok beszélni. Az volt a benyomásom, hogy mindez a szépség nem jó, ha védtelen: ha én meg tudom sebezni, bárki képes rá. Akármilyen hatalmam van is, az semmi a hülyeség hatalmához képest. Ez volt, és ez is maradt a gondolatmenetem, bár megragadhattam volna a lehetőséget, hogy idilli életet éljek, nyugalmas tehetetlenségben. Homérosz beszél erről az Iliászban, amikor a csatában elesettek kellemes otthonát és elfoglaltságait írja le, nem feledkezve meg pompás harci ruházatukról és kézműves szekereikről és fegyverzetükről. Azt a sok drága földműves és építőmunkát, azt a sok tulajdont egy karddal hasítani szét, elpusztítani néhány másodperc alatt, akárha egy hangyát tapostak volna el!

Szeretnék visszatérni veled, Jeffers, abba a párizsi reggelbe, mielőtt felszálltam a vonatra, amelyen a felfuvalkodott, sárga szemű sátán tartózkodott: szeretném, ha látnád. Te moralista vagy, és csak egy moralista értheti meg, hogyan lehetséges, hogy az aznap fellobbanó tüzek egyike aztán éveken át parázslott, a magja észrevétlenül megmaradt, és titokban táplálkozott, egészen addig, míg a körülményeim végül újból rendeződtek, és az a parázs ismét lángra kapott az új dolgokon, életre lobbant. Ezt a tüzet Párizsban rakták, kora reggel, ahol az igéző hajnal szétterült az Île de la Cité halovány domborulatain, a levegő pedig teljes mozdulatlanságba dermedt, s ez szép napot ígért. Az ég egyre kékebb és kékebb lett, a melegben egyetlen levél sem rezdült a partokat borító friss, zöld lomkoronákban, az utcákat kettészelő fény- és árnyéktömbök pedig olyanok voltak, akár azok az ősi és örök formák, amelyek úgy terülnek el a hegyláncok homlokzatán, mintha belőle erednének. Szinte alig járt valaki az utcán, a város csendes volt, amitől valahogy emberibbnek tűnt; mintha csak akkor tudna feltárulkozni, ha senki sem látja. Az egész rövid, forró nyári éjszaka alatt ébren hevertem a szállodában az ágyamon, úgyhogy amikor megpillantottam a függönyök között a hajnalt, felkeltem, és lementem, hogy sétáljak egyet a folyónál. Merésznek tűnik, Jeffers, és mondanom se kell, értelmetlennek, hogy leírjam ily módon azt, amit átéltem, mintha a leghalványabb jelentősége is lenne. Biztos vagyok benne, hogy ebben a percben valaki más is sétál a folyó ugyanazon szakaszánál, és szintén abba a bűnbe esik, hogy azt hiszi, a dolgok valami okból történnek, és ez az ok nem más, mint ő maga! De érzékeltetnem kell veled, milyen túlfűtött lelkiállapotban voltam aznap reggel; hogy úgy éreztem, minden lehetséges, hogy megérthesd, mi sült ki belőle.

Az előző estét egy híres író társaságában töltöttem, aki valójában csak egy nagyon szerencsés fickó volt, semmi több. Egy galéria megnyitóján találkoztunk, ahonnan annyi erőfeszítést tett a kiszabadításomra, hogy a hiúságom ki volt elégítve. Nem sok szexuális érdeklődést keltettem azokban az években, bár fiatal voltam, és felteszem, elég jól is néztem ki. A gond az én ostoba kutyahűségem volt. Az író persze kibírhatatlanul önimádó volt, ráadásul hazug is, és még csak nem is a túl meggyőző fajtából; ám én, egyedül maradván Párizsban az éjszakára, miközben otthon egy kötekedő férj és egy gyerek várt, annyira szomjaztam a szerelemre, hogy bármilyen forrásból ittam volna. De tényleg, Jeffers, igazán: kutya voltam – akkora súlyt cipeltem magamban, hogy csak értelmetlen vonaglásra voltam képes, akár egy szenvedő állat. Odaszögezett a mélységekbe, ahol vergődtem és küzdöttem, hogy kiszabaduljak, és felússzam az élet csillámló felszínére – legalábbis onnan alulról ilyennek tűnt. Az önimádó társaságában, bárról bárra járkálva a párizsi éjszakában először sejtettem meg a pusztítás lehetőségét, annak elpusztításáét, amit építettem; nem a személyének köszönhetően, erről biztosíthatlak, hanem – és ez egyetlen egyszer sem jutott eszembe addig az éjszakáig – amiatt, amit megtestesített: az erőszakos változás lehetősége miatt. A saját fontosságától megrészegült önimádó, aki mentolos cukorkát dugdosott száraz ajkai közé, amikor azt hitte, nem látom, és szakadatlanul ömlött belőle a szó saját magáról: valójában nem bolondított el, bár beismerem, szerettem volna. Sok magas labdát adott, de persze én nem csaptam le őket – belementem a játékba, félig magam is elhittem, ami inkább csak annak a szerencsének volt betudható, ami szemlátomást egész életében kísérte. Hajnali kettőkor búcsúztunk el a szálloda bejáratánál, ahol – egészen a lovagiatlanságig – látványosan úgy döntött, hogy nem érek meg semmilyen, a status quóját fenyegető kockázatot, amit egy együtt töltött éjszaka jelentene. Lefeküdtem, és hozzábújtam figyelmének emlékéhez, mígnem a szálloda teteje felemelkedni látszott, a falak leomlottak, és a hatalmas, csillagos sötétség magához ölelt mindazzal együtt, amit az érzéseim jelentettek.

Miért élünk olyan fájdalmasan a történeteinkben? Miért szenvedünk annyira azoktól a dolgoktól, amiket mi magunk találtunk ki? Te érted, Jeffers? Egész életemben szabad akartam lenni, és a kislábujjamat sem voltam képes felszabadítani. Azt hiszem, Tony szabad, és a szabadsága nem tűnik valami nagy dolognak. Felszáll a kék traktorára, hogy lenyírja a megnőtt füvet, amit vissza kell vágni tavasszal, és nézem, ahogy nyugodtan pöfög fel és alá a nagy karimás kalapjában az ég alatt, előre-hátra a motorzúgásban. Körülötte mindenfelé kinyújtóznak a cseresznyefák, a kis csomók az ágaikon feszülnek, hogy virágba boruljanak neki, a pacsirta pedig kilő az égbe, ahogy elhalad mellette, és úgy függeszkedik ott énekelve és pörögve, mint egy légtornász. Eközben én meg csak ülök magam elé bámulva, semmi dolgom. Ennyit sikerült összehoznom, ami a szabadságot illeti: megszabadultam az emberektől és a dolgoktól, amiket nem szerettem. Ezután egyáltalán nem marad túl sok minden! Amikor Tony a földeken dolgozott, felkeltem, hogy főzzek neki, és kimenjek fűszereket szedni a kertbe, meg bekukkantsak a csűrbe krumpliért. Az évnek abban a szakaszában – tavasszal – a csűrben tárolt krumpli csírázni kezd, bár teljes sötétségben tartjuk. Kibújnak belőlük azok a fehér, húsos karok, mert tudják, hogy tavasz van, és néha, amikor elnézek egy krumplit, arra jövök rá, hogy többet tud a legtöbb embernél.

A párizsi éjszaka utáni reggelen, amikor felkeltem, és a folyónál sétáltam, a testem alig érezte a földet; ahogy elhaladtam a zöld, csillámló víz és a kopott, ferde, sápatag, drapp kőfalak között, a hajnali nap ránk eső sugarainak lebegő közegében súlytalanná váltam. Talán ilyen, ha szeretik az embert – és ezen a fontos szeretetet értem, amit azelőtt kapsz, hogy szigorúan véve tudnád, hogy létezel. A biztonságom abban a pillanatban határtalannak tűnt. Vajon mit láttam, amitől így éreztem magam, amikor valójában egyáltalán nem is voltam biztonságban? Amikor valójában egy lehetőség csíráját pillantottam meg, mely hamarosan szárba szökken, majd mint a rák, áttombol az életemen, a felőrlő éveken, a felőrlő anyagon; amikor pár óra múlva magával a sátánnal nézek majd farkasszemet?

Jó darabig mászkálhattam, mert amikor visszatértem az utcára, az üzletek már kinyitottak, és emberek meg autók nyüzsögtek mindenfelé a napfényben. Megéheztem, úgyhogy elkezdtem figyelni a kirakatokat, valami hely után kutatva, ahol ennivalót vehetnék. Nem vagyok túl jó ebben, Jeffers: nehéz kielégítenem saját szükségleteimet. Ha azt látom, hogy mások megszerzik, amit akarnak, tolakodnak és követelőznek, inkább úgy döntök, hagyom az egészet. Visszakozom, zavarba jövök a mások és magam szükségétől. Ez röhejes tulajdonságnak hangzik, és mindig is tudtam, hogy válsághelyzetben én lennék az első, akit eltaposnak, bár észrevettem, hogy a gyerekek is ilyenek, zavarba jönnek saját testük igényeitől. Ha azt mondom Tonynak, hogy én buknék el először, mert nem harcolnék a részemért, nevet, és azt feleli, nem hiszi. Hát ennyit az önismeretről, Jeffers!

Akárhogy is, aznap reggel alig lézengett valaki Párizs utcáin, és amerre sétáltam, valahol a Rue du Bac környékén, egyáltalán nem lehetett ennivalóhoz jutni. Ehelyett az üzletek egzotikus kelmékkel meg régiségekkel meg gyarmati ritkaságokkal voltak tele, amik egy átlagember több heti bérébe kerültek, sajátos illatuk volt, ami, felteszem, a pénz szaga lehetett, és elhaladva mellettük benéztem a kirakatokon, mintha csak azt fontolgatnám, hogy ezen a korai órán beruházok egy nagy, faragott afrikai fejbe. Az utcák mintha tökéletes fény-árnyék-szurdokokká változtak volna, s ügyeltem rá, hogy a napon maradjak, bármilyen egyéb cél és irány nélkül sétálgatva. Egyszer csak megpillantottam egy táblát a járdára állítva, amelyen egy kép volt. Ez a kép, Jeffers, L. egy festményét ábrázolta, a tábla pedig a kiállítását hirdette egy közeli galériában. Még távolról is észrevettem rajta valamit, bár még most sem tudnám megmondani, mit, mert ugyan homályosan rémlett valami L.-ről, fogalmam sem volt, mikor és honnan hallottam róla, vagy hogy kicsoda, vagy mit is festett. Ennek ellenére megszólított: hozzám szólt azon a párizsi utcán, és én követtem a jeleket, egészen a galériáig, és egyenesen besétáltam a nyitott ajtón.

Biztosan tudni szeretnéd, Jeffers, melyik festményét tették a hirdetésre, és miért hatott rám így. Látszólag nincs különösebb oka, miért kellene L. munkájának vonzania egy magamfajta nőt, vagy bármilyen nőt, pláne egy, a lázadás küszöbén álló fiatal anyát, akinek képtelen vágyait szétzilálja a képekből áradó abszolút szabadság, egy, a legutolsó ecsetvonásig elementárisan és visszavonhatatlanul férfi szabadság. Ez olyan kérdés, ami válaszért kiált, ám nincs rá világos és kielégítő válasz, hacsak az nem, hogy a férfi szabadság aurája hozzátartozik a világ és benne emberi tapasztalatunk legtöbb reprezentációjához, mi, nők pedig hozzászoktunk, hogy lefordítsuk valamire, amit mi magunk is felismerünk. Fogjuk a szótárunkat, kibogarásszuk, kihagyjuk azokat a részeket, amiket nem értünk, meg azokat, amikről tudjuk, hogy nincs rájuk felhatalmazásunk, és voilà!, már részt is veszünk benne. Idegen tollakkal ékeskedünk, vagy egyenesen szerepet játszunk; és mivel amúgy sem éreztem magam soha túl nőiesnek, azt hiszem, a szerepjátszás szokása mélyebben gyökerezik bennem, mint a legtöbbekben, annyira mélyen, hogy egy részem valóban férfi. Mert az a helyzet, hogy minden azt üzeni nekem kezdettől fogva, hogy jobb lett volna – úgy lett volna helyes, úgy kellett volna lennie –, ha fiúnak születek. Ám soha semmi hasznát nem vettem ennek a férfi-részemnek, ahogy L. majd rá is világít később, abban az időszakban, amiről mesélni szeretnék.

A festmény egyébként egy önarckép volt, egyike L. magával ragadó portréinak, amelyeken abból a távolságból mutatja meg magát, ahonnan egy idegent szemlélünk. Szinte meglepettnek tűnik önnön látványától: tárgyilagos és részvétlen pillantást vet erre az idegenre, mintha az utcán bámészkodna. Szokványos, kockás inget visel, a haját kettéválasztva hátrafésüli, és az érzékelés aktusának hidegsége ellenére (ami kozmikus hidegség és magány, Jeffers), a részletek megvalósítása – a begombolt ingé és a hátrafésült hajé, a felismeréstől megdermedt, egyszerű vonásoké – végtelenül emberi és szeretetteljes. Ahogy néztem, szánakozást éreztem, magam és mindannyiunk iránt – azt a fajta, szavakkal ki nem fejezhető sajnálatot, amit egy anya érez halandó gyermeke iránt, akit azért gyengéden megfésül és felöltöztet. Mondhatni, a kép tette fel a koronát furcsa, felfokozott állapotomra – úgy éreztem, kihullok a keretből, amelyben évekig éltem, azon emberi vonatkozások keretéből, amelyek meghatározott körülmények között érvényesek. Attól a perctől fogva nem merültem el többé a saját életem történetében, eltávolodtam tőle. Olvastam Freudot korábban, tudhattam volna, mekkora hülyeség az egész, de L. festménye kellett hozzá, hogy valóban belássam. Másként fogalmazva, beláttam, hogy egyedül vagyok, annak minden előnyével és hátrányával együtt, ami korábban sosem tárulkozott fel igazán előttem.

Tudod, Jeffers, hogy érdekel, miképpen léteznek a dolgok, mielőtt tudomást szereznénk róluk – részben azért, mert nehezen hiszem el, hogy tényleg léteznek! Ha mindig is kritizáltak, amióta csak az eszedet tudod, többé-kevésbé lehetetlenné válik, hogy elhelyezd magad a kritikát megelőző időben és térben; más szóval, hogy elhidd, te magad létezel. A kritika valóságosabb nálad: úgy tűnik, valójában az teremtett. Szerintem sok ember küzd ezzel a problémával, és ez mindenféle kalamajkához vezet – az én esetemben ahhoz, hogy a testem és az elmém nagyon hamar, alig pár éves koromban elvált egymástól. De a lényeg, hogy a festmények és más műtárgyak valahogyan képesek némi megkönnyebbülést hozni. Elhelyeznek, helyet adnak neked, amikor a többi idő és hely elfogyott, mert a kritika ért oda először. Viszont nem tartoznak ide a nyelvi műalkotások: rám legalábbis nincsenek ilyen hatással, hiszen át kell haladniuk az elmémem, hogy elérjenek hozzám. Csak az elmémmel tudom értékelni a szavakat. Meg tudod ezt bocsátani nekem, Jeffers?

Azon a korai órán egy lélek sem volt rajtam kívül a galériában, a nap besütött a hatalmas ablakokon, és fényfoltokat festett a padlóra a csendben, én pedig boldogan mászkáltam körbe, akár egy faun az erdőben a teremtés első napján. Az ilyesmit hívják „életmű-kiállításnak”, ami talán azt jelenti, hogy végre elég fontos vagy, hogy meghalj – bár L. még a negyvenötöt sem töltötte be akkoriban. Legalább négy nagy terem volt, de felfaltam őket, egyiket a másik után. Minden alkalommal, amikor odaléptem egy kerethez – lehetett apró vázlat vagy hatalmas tájkép –, ugyanaz az érzés fogott el, mígnem már azt hittem, képtelenség, hogy megint megtörténjen. De megtörtént: újra és újra, ahogy szembenéztem a képpel, az érzés ott volt. Mi volt ez? Egy érzés, Jeffers, de egy kifejezés is. Ellentmondásosnak tűnhet azok után, amit éppen most mondtam a szavakról, hogy ilyen határozottan szavak társultak az érzethez. De nem én találtam rá azokra a szavakra. A festmények találtak rájuk, valahol bennem. Nem tudom, kihez tartoztak, vagy ki mondta ki őket – csak azt, hogy kimondattak.

Sok képen nők szerepeltek, különösen egy bizonyos nő, és a hozzájuk fűződő érzéseim ismerősebbek voltak, bár már akkor is valahogy fájdalommentesek és testetlenek. Volt ott egy apró szénvázlat egy ágyban alvó nőről – sötét feje az öntudatlanság puszta foltja a zilált ágyneműben. Beismerem: valamiféle csendes, keserű zokogás szakadt fel a szívemből a szenvedély ezen emléke láttán, amely, úgy tűnt, magában foglal mindent, amit soha életemben nem ismertem, és valószínűleg nem is fogok. Számos nagy alakú portrén L. egy sötét hajú, meglehetősen húsos asszonyt örökít meg – gyakran ő is rajta van vele a képen –, és elgondolkoztam, hogy vajon az a maszat az ágyban, amit szinte elpusztított a vágy, ugyanez a személy-e. A képeken rendszerint valamilyen maszkot vagy álruhát visel; néha úgy tűnik, hogy szereti L.-t, máskor, hogy pusztán elviseli. De a férfi vágya, amint megérkezik, kioltja őt.

A leghangosabban mégis a tájképeknél hallottam a szavakat, és ugyanezek a képek parázslottak tovább elmémben az évek során, mígnem eljött az idő, amiről mesélni akarok neked, Jeffers, amikor ismét minden lángra kapott körülöttem. L. tájképeinek vallásossága! Már amennyiben az emberi létezés lehet vallás, persze. Amikor lefest egy tájat, arra emlékszik vissza, hogyan nézte. Így tudom a legjobban leírni ezeket a tájképeket, vagy azt, hogyan láttam őket, és milyen érzéseket keltettek bennem. Te biztosan ügyesebben csinálnád. De a lényeg, hogy megértsd, hogyan juthattak újra eszembe L. és a tájképei annyi évvel később, teljesen máshol, amikor Tonyval éltem a lápon, és igencsak másként gondolkodtam. Most már látom, hogy azért estem szerelembe Tony lápjával, mert pontosan ugyanazzal a minőséggel rendelkezett, egy emlék minőségével, amely elválaszthatatlan átfedést mutat a létezés pillanatával. Sosem bírtam megragadni, és fogalmam sincs, miért volt rá szükségem, hogy megragadjam, ám egyelőre nem tudom jobb példával szemléltetni az emberi élet determinált mivoltát.

Biztos azon töprengsz, Jeffers, mi volt az a mondat, ami L. festményeiből olyan tisztán szólt hozzám. Ez volt az: Itt vagyok.

Nem fogom elmondani, szerintem mit jelentenek ezek a szavak, vagy kire vonatkoznak, mert az olyan lenne, mintha megpróbálnám kioltani az életüket.