1.

Isten hozott Winterville-ben!
Ahol minden nap olyan, mint a karácsony

Holly Winter rálépett bérelt autója fékpedáljára, vett egy mély levegőt, és az előtte levő táblára meredt. A felirat elhalványult, mintha valaki elfelejtette volna idén lefesteni, a tetején alvó macskaként vastag hópárna terpeszkedett. A távolból jól látszottak a hegyek ölelésében elnyúló kisváros pislákoló fényei.

Leengedte az ablakot, és a hideg levegő az arcába csapott. Az Allegheny-hegység levegője annyira más volt, mint amihez Chicagóban hozzászokott. Nemcsak azért, mert ritkább volt – a város magas fekvésének köszönhetően −, hanem azért is, mert édesebben illatozott.

Az otthon illata.

Vagy legalábbis valami ahhoz hasonló.

Nem járt senki az úton. Az elmúlt egy órában, mióta lehajtott az autópályáról, és elkezdett lassan felfelé kapaszkodni, nem találkozott egyetlen járművel sem. Nem voltak SUV-ok, megpakolva családokkal, akik izgatottan készültek arra, hogy a hétvégét „Amerika kedvenc üdülővárosában” töltsék. Nem voltak turistabuszok, amelyek a Száncsengő Színház ünnepi programjaira igyekvő nézők seregét fuvarozták. Csend volt, még a motor monoton zúgását is letompította a vastag hótakaró.

Rálépett a gázpedálra, és a Jeep abroncsai stabilan tapadtak az úttestre – gondosan le volt takarítva, annak ellenére, hogy nem volt forgalom. Mindez Charlie Shaw érdeme, aki a város központjában található Hidegindító Szerviz tulajdonosa. Az elmúlt negyven évben mindig ő tisztította le Winterville behavazott útjait.

A nagymamája halála óta Holly nem járt a városban. Ez nemcsak azért volt, mert annyira lekötötte a munkája – bár ez is igaz volt –, hanem azért is, mert mindenféle hülye kifogást talált, hogy ne kelljen idejönnie.

Nehéz volt elképzelni Winterville-t a nagyi nélkül. Ő volt a város szíve. Gyakorlatilag ő építette fel.

Az autó hangszóróján keresztül meghallotta, hogy csörög a telefonja. Rányomott a fogadás gombra, és hatalmasat fékezett, mert egy fehér hócipős nyúl szaladt át előtte az úton.

− A francba! – kiáltotta, amire halk kuncogás volt a válasz.

− Holly?

− Szia, North! – Legidősebb unokatestvérként North volt a Winter család feje. – Majdnem elcsaptam egy átkozott nyulat.

− Ezek szerint már a hegyekben jársz.

A hangja meleg volt és mély.

− Épp most hagytam el a várostáblát.

− Akkor már közel jársz. – Úgy tűnt, elégedett a válasszal. − Egyenesen a fogadóba mész?

A Winterville Fogadó volt a kisváros szíve-lelke. A nagymamájuk építette, és az ő tulajdonában volt több mint ötven évig. Gyerekkorukban mágnesként vonzotta a Winter unokatestvéreket. Holly ott töltötte az összes iskolai szünetet Northszal és a testvéreivel, Krisszel és Gabe-bel, valamint az unokahúgaival, Everley-vel és Alaskával. Elmosolyodott, amikor eszébe jutottak a vérre menő hócsatáik.

− Igen, teljesen ki vagyok ütve. Bejelentkezem, és szundikálok egy kicsit. Te a farmon vagy?

North a város másik végében lévő Karácsonyfa Farm tulajdonosa volt. Amberrel, az üzlettársával együtt egy kényelmes faházban laktak a farm szomszédságában. Néhány épület a testvéreié volt, bár ők most nem itt éltek.

− Igen, egész héten kész őrültekháza volt. De gyertek már át Everley-vel és Alaskával vasárnap ebédre! Gabe megígérte, hogy főz, de remélem, ez nem riaszt el benneteket – kuncogott North, ami mosolyt csalt Holly arcára. Gabe arról volt híres, hogy még a vizet is képes odaégetni. Azért reménykedett, hogy most nem lesz semmi bonyodalom.

− A vasárnapi ebéd jól hangzik – bólintott. Elhajtott a Száncsengő Színház mellett, ahol a nagymamája minden évben fellépett, az ünnepi előadásai messze földről idevonzották a rajongókat.

Most üresnek és magányosnak tűnt a hely. Holly elfordította a tekintetét, és az útra koncentrált.

− Akkor legalább átbeszélhetjük a terveinket is – tette hozzá North.

A terveiket, hogy megakadályozzák a város eladását.

Winterville nem is volt igazi város, jogilag be sem jegyezték sehová. A földet a nagymamájuk, a híres énekesnő és színésznő, Candy Winter vásárolta meg, miután meglepte a világot azzal, hogy karrierje csúcsán visszavonult, és a családjával együtt visszatért a vadonba, a hegyek közé, ahol felnőtt.

− A terveinket? – ismételte meg Holly, bár pontosan tudta, mire gondol az unokabátyja. És nagyon remélte, hogy Northnak tényleg van egy terve, mert neki semmi nem jutott eszébe. A szüleik – az anyja és a két nagybátyja – örökölték a várost, és egyáltalán nem kötődtek hozzá. Elhatározták, hogy túladnak rajta, és annak adják el, aki a legtöbbet kínálja érte.

Hát ezért volt most ő is itt. Bérelt autóval jött a legközelebbi repülőtérről – háromórás autóút, köszönöm szépen – ebbe a hegyek között megbúvó kis nyugat-virginiai városkába.

Northnak az az őrült ötlete támadt, hogy dolgozzanak ki egy tervet együtt, amivel megakadályozzák a szüleiket abban, hogy elkótyavetyéljék az örökségüket. Még akkor is, ha a hat unokatestvérnek közel sem volt annyi pénze, hogy felvegye a versenyt a szüleiknek tett ajánlattal.

A nagymamájuk erőteljes, határozott személyiség volt. Egy nő, aki olyan időszakban vette a kezébe a saját sorsa irányítását, amikor ez még elképzelhetetlen volt. És volt egy álma ezzel a földdel kapcsolatban, amit megvásárolt – egy olyan várost vizionált, amit ő fog tégláról téglára felépíteni. Otthont akart adni azoknak az embereknek, akikkel együtt nőtt fel, és megélhetést biztosítani számukra, hiszen többségük évekkel korábban elvesztette a munkáját, amikor az utolsó helyi bánya is bezárt.

És a város a Winterville nevet kapta.

A kanyaron túl ott magasodott előtte a Winterville Fogadó. Belesajdult a szíve, ahogy meglátta a szélesen elterülő épületet, tudván, hogy Candy nem várja odabent jellegzetes, méhkas alakú kontyba fésült szőke hajával és csillogó szemeivel. Imádta az unokáit.

A város irányítása mindig is a család kezében volt. North és a testvérei, valamint Everley és Alaska mellett Holly már tinédzserként minden nyári szünetben itt dolgozott Winterville-ben.

Ők szolgálták fel a reggelit az étteremben, és takarították a faházakat, majd idővel átvették a recepció irányítását. Holly a tehetségesebb unokatestvéreivel együtt szerepelt a Candy által rendezett karácsonyi előadásokban a Száncsengő Színházban.

A nő bekanyarodott a kavicsos felhajtóra, és felnézett az előtte álló fogadóra. Megint havazott. Sűrű, nehéz hópelyhek táncoltak lefelé a sötétszürke égből, és a szélvédőre hullottak.

Holly beállt a fogadó melletti parkolóba, amely az évszak ellenére szinte üresen tátongott, kimászott a terepjárójából, és felkapta a táskáját; lába alatt ropogott a hó, amint elindult a bejárat felé. Még be sem lépett az előcsarnokba, de már érezte a kandalló édes, füstös illatát, és hallotta a hangszórókból áradó halk karácsonyi zenét.

Bár nem voltak vendégek, az előcsarnok gyönyörűen fel volt díszítve, mint mindig. Mindenütt magyal- és borostyángirlandok lógtak, azokat pedig fényfüzérek ölelték körül, amelyek a zene ritmusára villogtak. Hatalmas arany és piros díszek lógtak a mennyezetről, és életnagyságú, fából készült diótörő katonák álltak őrt minden ajtó előtt, kezükben dobokkal vagy lándzsákkal, bajuszuk állandó mosolyra húzva.

De a fő látványosság a középen álló óriási fenyőfa volt. Zöld ágait aranydíszek és csillogó füzérek borították.

− Hát itt vagy végre! – Egy emberi tornádó vetette magát Hollyra, aki felnevetett, amikor Everley szinte leterítette a földre. − Szólhattál volna, hogy már itt vagy a közelben. Egész nap azzal nyaggattam Alaskát, hogy mikor érsz már ide.

− Ne haragudj! − Holly szorosan átölelte a nőt. − Lényeg, hogy már itt vagyok.

− Így van. Olyan jó látni téged! – Ezzel Everley odahúzta a recepcióspulthoz, ahol Alaska éppen a számítógépen pötyögött valamit. A legfiatalabb unokatestvérük szeme felcsillant, amikor meglátta a közeledő lányokat.

− Holly! – vigyorgott, és áthajolt a pulton, hogy megölelje. – Jól utaztál?

− Tűrhetően. Volt egy kis turbulencia, ahogy közeledtünk, de semmi komoly.

− Fuj! Utálok repülni – grimaszolt Alaska.

− Azt tudjuk – kuncogott Everley. − Ezért nem hagyod el soha Winterville-t.

Everley mindig cukkolta emiatt a húgát, aki ezt humorral fogadta.

− Nem tehetek róla. Imádok itt lenni – vont vállat Alaska, továbbra is mosolyogva. – És most, hogy mindketten itt vagytok velem, még jobban érzem magam.

Lenézett a számítógépére, majd vissza Hollyra.

− A negyedik emeletre tettelek. Biztos, hogy nem akarsz eljönni hozzám?

− Tökéletesen megfelel a fogadó. − Holly már alig várta, hogy itt lehessen. − Lényeg, hogy nem a régi faházban kell aludnom.

Amikor tizenévesek voltak, mindig az alkalmazottaknak fenntartott faházakban laktak a domb alján. Nagyon egyszerű kialakításúak voltak – egy kétágyas szoba, plusz egy szimpla fürdőszoba. Bár volt valami fűtés, az igazi meleget a kandallóban lobogó tűz adta, amit minden este saját maguk gyújtottak meg.

Milyen boldogok is voltak! Akkoriban tizenévesen azt játszották, hogy már felnőttek. Különösen Holly élvezte a helyzetet, mert egyedül lakhatott egy faházban, míg a mellette levő bungalón Everley és Alaska osztozott. North, Kris és Gabe néhány faházzal távolabb lakott tőlük.

A bungalóban ivott először alkoholt. – Gabe megengedte neki, hogy meghúzza a whiskey-vel teli flaskáját.

− Te ennél sokkal jobbat érdemelsz – mondta mosolyogva Alaska. – Még akkor sem költöztetnélek a régi faházadba, ha lakható lenne, márpedig nem az. Már évekkel ezelőtt le kellett volna bontani a többivel együtt. Egy csodaszép, városra néző szobát kaptál, minden kényelmi kellékkel és egy oltári kényelmes matraccal felszerelve. – Elégedett arcot vágott. – Egy igazi „Great night” matrac, tuti nagyszerű éjszakád lesz. Most már minden szobánkban ilyen van. Sikerült kedvezményesen lecserélnünk a régieket.

− Tökéletes lesz. Ledobom a cuccaimat, és lezuhanyozom, ha nem gond. Ti is jöttök vasárnap Northhoz?

− Persze – mondta Everley vidáman. − Épp most hívott fel. És tudod, ha North hív…

− …akkor mi azonnal ugrunk – fejezte be helyette a mondatot Alaska.

Holly elvigyorodott.

− Hát igen. Vannak dolgok, amik sosem változnak.

− Annyira örülök, hogy itt vagy – mondta Everley, és újra megölelte. – Most először érzem úgy, hogy talán sikerül megmenteni ezt a helyet.

− Pontosan – bólintott Alaska. – Te és North tudni fogjátok, mit kell tenni. Mindig is nektek voltak a legjobb ötleteitek.

Holly gyomra összeszorult, mert mindketten reménykedve bámultak rá.

− Egyértelmű, hogy megmentjük – mondta, és szinte ő maga is elhitte, amit mond. – Muszáj megmentenünk. Candy kedvéért.

2.

− Alá kellene írnia ezeket a megrendeléseket.

Josh Gerber az asszisztense, Willa felé fordult, aki egy halom papírt és egy tollat nyújtott felé. Josh átvette a papírokat, és rájuk pillantott, a fehér lapra nyomtatott szavak láttán a homlokát ráncolta.

− Karácsonyi számlák? – kérdezte. − Máris?

− December van – mutatott rá Willa, és alig tudta elnyomni a mosolyát, ahogy a férfi sóhajtott, és odafirkantotta a nevét minden oldalra. − Ki kell fizetnünk a céges parti előlegét. Plusz meg kell venni a dolgozóknak szánt ajándékokat. Ajándékkosarakat, mint mindig. Kiküldtem egy e-mailt, amelyben néhány változtatást javasoltam, és látnia kellett volna a válaszokat, amiket kaptam.

− Az emberek nem szeretik a változást – motyogta Josh, miközben visszaadta neki az aláírt dokumentumokat. Willa fintorogva leszedett egy szöszt a kabátja hajtókájáról, és a mellette lévő szemetesbe dobta.

− Idén eljön végre a partira? – kérdezte Willa, becsúsztatva az aláírt megbízásokat a teendőket tartalmazó irattálcába. – Meglephetne minket. Ki tudja, akár még jól is érezhetné magát.

− Senki sem örülne, ha a főnök ott lenne a karácsonyi bulin – vigyorgott rá Josh. Willa volt az egyik kedvenc alkalmazottja. Majdnem hatvanévesen is állta a sarat. Szüksége is volt rá az életben. – Szórakozni akarnak, ellazulni, anélkül hogy másnap reggel azon aggódnának, mit is mondtak nekem. Ez az én karácsonyi ajándékom mindenkinek. Egy este Josh Gerber nélkül.

− Felvehetne valami jelmezt, mondjuk, lehetne Grincs – mondta Willa, figyelmen kívül hagyva a válaszát. – Az mindenkinek mosolyt csalna az arcára.

Willa volt a Gerber Enterprises egyetlen alkalmazottja, aki így beszélhetett vele. Ez részben abból a tényből fakadt, hogy már születése óta ismerte Josht. Akkoriban a nagyapja titkárnője volt, frissen végzett főiskolásként. Josh kérte meg, hogy maradjon, amikor a nagyapja nyugdíjba ment – vagy legalábbis részben visszavonult −, és ő vette át a cég vezetését.

Willa végül igent mondott. Hála a tetemes fizetésemelésnek és a férfi ígéretének, hogy ugyanúgy ugrathatja, mint eddig.

− Nem utálom a karácsonyt. Csak nem értem – vonta meg a vállát Josh. – Ez is csak egy ugyanolyan nap, mint a többi, nem igaz?

Az órájára pillantott. Máris elkésett a következő megbeszélésről.

– Van még valami, amit alá kell írnom?

Willa megrázta a fejét, és a tárgyaló felé pillantott.

− Nincs. Már mindenki bent van, és önre várnak. Küldtem be egy kis kávét és süteményt, úgyhogy remélem, azzal most elvannak.

Josh rákacsintott, lesimította a nyakkendőjét, és megigazította az egyik rakoncátlan hajtincsét.

− Tudtam, hogy mindig számíthatok önre.

− Ó, elég egy elbűvölő mosoly, és bármit megbocsátanának önnek – rázta a fejét Willa. − Ugyanolyan sármos, mint a nagyapja volt. Elég egy pillantás, és máris megkapja, amit akar.

− Bár így lenne! Az utóbbi időben mintha kissé megkopott volna a bűbájom.

− Hát most működni fog – jelentette ki Willa határozottan. − Vegye le őket a lábukról, szívtipró!

Josh a fejét csóválta, mert bár a nő egy kicsit szirupos volt, de mindig megmosolyogtatta.

− Köszönöm – mondta, és elindult a tanácsterem felé. Mielőtt benyitott volna, kihúzta magát. Százkilencven centijével tekintélyt parancsoló volt a megjelenése.

− Szép jó napot! – kezdte, amikor belépett az emberekkel teli terembe, és helyet foglalt az asztal végén. − Nincs vesztegetnivaló időm, úgyhogy vágjunk is bele. Ki akarja kezdeni?

* * *

− Hogy érted azt, hogy gond van?

A megbeszélés már két órája tartott, bár Josh minden tőle telhetőt megtett, hogy minél gyorsabban végezzenek. Fájt a háta, és a gyomra is korogva emlékeztette arra, mennyi idő telt el reggeli óta.

− Azt hittük, veszünk egy darab földet, és kész – mondta Kevin Davies, az ingatlanrészleg vezetője. − De kiderült, hogy egy egész várost vettünk meg, a lakosokkal, az üzletekkel, mindennel együtt.

− Ez meg hogy a fenébe lehet? Nem nézted át a tulajdoni lapot? – bosszankodott Josh a homlokát ráncolva. Kevin öreg rókának számított. Húsz éve dolgozott a Gerber Enterprises ingatlanrészlegén, és egy évvel azután, hogy átvette a cég vezetését, Josh kinevezte osztályvezetőnek.

− Az én hibám volt – szólalt meg egy női hang. Josh átnézett Kevin válla fölött, és látta, hogy az egyik gyakornok feláll. Halálra volt rémülve, ahogy az igazgatóság tagjai őt nézték. Josh próbálta felidézni a nevét. Ellie vagy Eliza vagy valami hasonló? Ő volt az egyike annak a tíz gyakornoknak, akiket a vállalat a közösségi programja keretében minden évben felvett.

− Hogy hívnak? – kérdezte Josh, és egyenesen a lányra nézett.

− Elizabeth Norton.

Ja igen, most már beugrott.

− Olvastad az okiratokat, Elizabeth? Megnézted a földet, és mindennek utánajártál?

A lány vett egy mély levegőt, de Kevin megrázta a fejét.

− Nem az ő hibája. Nekem is ellenőriznem kellett volna. Hiszen ő még csak gyakornok.

Josh emlékezett rá, hogy Kevin beszélt neki az új gyakornokról. Arról, hogy a lány nagyon ígéretes. Sóhajtott egyet, és körbenézett a teremben ülő húsz emberen.

− Jól van, azt hiszem, mára befejezhetjük. Kevin és Elizabeth? Maradjatok, hogy ezt megbeszélhessük.

Hihetetlenül sokáig tartott, mire mindenki összepakolta a mappáit, és elhagyta a termet. Legalább öten akartak néhány szót váltani vele, de mindegyiküket Willához irányította, hogy időpontot egyeztessenek. Most nem volt ideje beszélgetni. A pokolba is, arra sem volt ideje, hogy elrendezze azt, amit Kevin és Elizabeth összekutyultak, de mivel a családja pénzéről volt szó, helyre kellett hoznia.

− Oké – mondta, amikor már csak hárman maradtak a tárgyalóban. – Akkor beszélgessünk. Meséljetek nekem erről a földről.

Elizabeth elhúzta a száját.

− Azt a megbízást kaptam, hogy keressek Nyugat-Virginiában egy olyan földterületet, ahol felépíthetnénk az új síparadicsomot. És ez a hely tökéletesnek tűnt. Főutak vezetnek fel a csúcsra, az összes közművet kiépítették, és a közelben vannak városok, ahonnan munkaerőt toborozhatunk. Tényleg úgy gondoltam, hogy minden simán megy majd.

− De? – vonta fel Josh a szemöldökét.

− De az egyetlen hely, ahol építkezhetnénk, a Fő utca. Az pedig már tele van olyan vállalkozásokkal, amelyek bérlik az épületeket. Képzelheti, mekkora felháborodás lesz, amikor megpróbálunk mindent a földig rombolni. És tudom, hogy utálja a negatív hírverést.

− Ellenőrizted a bérleti szerződéseket? – kérdezte Josh. − Kitehetjük a bérlőket?

Elizabeth bólintott.

− Megtehetjük, de a múlt héten felhívtam néhányukat, úgy tettem, mintha egy felmérést végeznék. Nem árultam el nekik, hogy ki vagyok, és miért hívom őket, de az összes üzlettulajdonos elmondta, mennyire szeret a városban lenni. Nem tervezik, hogy máshová költöznek a közeljövőben. – Elhúzta a száját. – Nem tudom, hogyan tudnánk kilakoltatni őket anélkül, hogy ne lenne nagy visszhangja.

Josh sóhajtva hátradőlt, és beletúrt sűrű hajába. A rossz reklám kész öngyilkosság egy olyan cég számára, mint az övé.

− Sajnálom – ismételte meg Elizabeth. – A tulajdonosok azt mondták, számukra nem jelentene gondot, ha lebontanánk az épületeket, és síparadicsomot építenénk a helyükre. Hittem nekik, és azt gondoltam, hogy üresek az épületek.

− Minden kezdő elköveti ezt a hibát – rázta meg Kevin a fejét. – Soha ne higgy senkinek, különösen, ha pénzről van szó.

− Mekkora összegről beszélünk? – kérdezte Josh, végigsimítva sűrű haján. Kevin felírt egy számot a papírra, és Josh elé tolta.

− Baszki! – Josh a nullákat bámulta. Az összeset. – Nem léphetünk vissza?

− Már aláírtuk – nyelt egyet Kevin. – Az ügyvédek szerint nincs semmi kiskapu.

Ha a nagyapja itt lenne, most ordítana. Josh ennél higgadtabb volt, de a dühtől mégis görcsbe rándult az egyébként üres gyomra. Ez kész katasztrófa.

− És most mihez kezdünk? – tette fel a kérdést sokkal inkább magának, mint nekik.

− Szerintem utazzunk oda – javasolta Elizabeth, Kevinre pillantva. A keze még mindig remegett. – Csak így tudjuk felmérni, milyen súlyos a helyzet. És talán kitalálhatjuk azt is, hogyan hozhatjuk helyre a dolgot.

− Szerintem jó ötlet – bólintott Kevin. – Nem mintha most lenne időm Winterville-be menni.

− Várj egy kicsit! Mit mondtál? − kérdezte Josh döbbenten. − Winterville-t vettük meg? Mármint Candy Winter városát?

Hó és csillogó fények képe tört elő az emlékek közül. A forró csokoládé, az égő fahasábok illata, és azok a sokat ígérő, puha ajkak.

− Pontosan – bólintott Kevin komor arccal. – Bár Candy már meghalt, és a várost a gyerekeire hagyta. Ők meg el akarják adni.

Josh némán bólintott, és újra a papírra írt számokra nézett. Isten hozta Winterville-ben. Ahol minden nap karácsony. Azon tűnődött, vajon még mindig ott lóg-e az a tábla az út szélén.

Mikor is járt utoljára abban a hegyoldalba simuló városkában? Hunyorogva próbált visszaemlékezni. Pont azelőtt történt, hogy Londonba költözött, vagyis nyolc évvel ezelőtt. Egy örökkévalósággal ezelőtt.

Csupán két napot töltött ott. És minden olyan váratlanul történt. Cincinnatiból Washingtonba tartott, hogy leadjon néhány dokumentumot, mielőtt Londonba utazott volna. Az autója azonban megcsúszott a hóval borított úton.

Egy órát várt, mire megjött az autómentő. Amikor végre megérkezett, a kocsiját elvontatták egy Disneyland-utánzatnak tűnő, hóval borított kisvárosba, ahol karácsonyi fények ragyogtak mindenütt, és tele volt turistával. No és a nagyon barátságos személyzetről sem szabad megfeledkezni, akik kedvesen fogadták.

Beleértve azt a nagyon csinos recepcióslányt is, akitől elakadt a lélegzete. Legalábbis addig, amíg a kocsiját meg nem szerelték, és el nem jött onnan.

Kevin és Elizabeth várakozóan néztek rá, mintha nála lenne a bölcsek köve, és valamennyi problémájukat meg tudná oldani. Josh lassan bólintott.

− Beszélek Willával. Szabaddá teszem magam pár napra, és megnézzük, mi a fene folyik ott.

− Te is jönni akarsz? – kérdezte Kevin meglepődve.

− Naná. Szeretném lezárni ezt az ügyet még az év vége előtt.

Nem utolsósorban azért, mert ha a nagyapja rájönne erre, dührohamot kapna. Jobb megoldást kínálni, mint problémát kreálni – fiatal korától fogva ezt tanították neki.

− Beszélj az eladókkal, és amilyen gyorsan csak lehet, szervezz velük egy találkozót, aztán egyeztesd Willával a részleteket – mondta Kevin Elizabethnek, aki teljesen belesápadt a gondolatba. – Úgy tűnik, utazunk Winterville-be.

* * *

− Édesem – ölelte át karjaival a nagymama Josh derekát. Alig ért a mellkasáig. – Már megint nőttél.

− Már vagy tíz éve nem nőttem egy centit sem – vágott vissza a férfi csipkelődve. − Szerintem inkább te mentél össze, nagyi.

− Hogy beszélhetsz így szegény, öreg nagyanyáddal? – rázta meg a fejét. – Hallom, elutazol. Legalábbis a nagyapád ezt mondta. – Felemelte a kezét, és megsimogatta a férfi arcát. Ahogy felfelé nyújtotta a karjait, szinte olyan volt, mintha imát mondana. – Mennyire hiányoztál, édesem!

Nem kerülte el a figyelmét, hogy a nagyapja már tudta, üzleti útra megy. Mindig ez van, ha az ember átveszi a családi céget. Az öreg nem akart beletörődni, hogy már nyugdíjas, és valahogy mindig pontosan tudta, mi történik a Gerber Enterprises háza táján. Josh már rég feladta, hogy megpróbáljon rájönni, ki a tégla – vagy téglák –, aki tájékoztatja a nagyapját.

− Megjött a kölyök? – hallatszott egy mogorva hang, mintegy végszóra. A majdnem harminckét éves III. Joshua Gerber minden volt, csak kölyök nem. Mégis mindig így hívta a nagyapja. Joshnak fogalma sem volt róla, hogy ez azért volt-e, mert így akarja megmutatni, ki az úr a háznál, vagy azért, mert egyszerűen féltékeny volt Josh fiatalságára.

Talán mindkettő. Az öreg mindig is ingerlékeny volt, már Josh kisgyerekkora óta. A férfi hároméves korában került a nagyszüleihez, amikor a szülei meghaltak egy balesetben. Alig emlékezett rájuk, jóformán csak a fényképekről ismerte őket.

− Igen, Josh van itt. Épp most készítek neki egy italt – felelte a nagymama, majd hozzátette: – És légy szíves, ne kiabálj, tökéletesen hallak.

Nagyapa tovább morgott.

− Majd küldd be, ha végeztetek. Beszédem van vele.

− Már hat éve nyugdíjas, és még mindig azt hiszi, mindent tud – dohogott nagymama.

Ezt persze Josh is nagyon jól tudta. Mióta átvette a cég irányítását, a nagyapja mindenbe bele akart szólni. De Josh megtanulta a lehetőségeihez képest megvédeni az álláspontját.

Egészen kicsi volt még, amikor a nagyapja elkezdte tanítgatni arra, hogyan kell céget vezetni. Szülei halála után Josh lett a nagyapja mindene. Amint elég idős lett, a nyári szünetekben a cégnél dolgozott, majd az egyetem alatt is, végül pedig egy évig ő vezette a londoni irodát, hogy felkészüljön a stafétabot átvételére. Akár tetszett neki, akár nem. Mert erre született.

− Mit vettél neki a születésnapjára? – kérdezte Josh a nagymamáját, miközben az a kávéfőzővel babrált.

− Arra gondoltam, hogy befizetem egy személyiségátültetésre – mondta fapofával. − De aztán rájöttem, hogy nem jó, mert ahhoz személyiség is kellene.

Josh elfojtotta a nevetést.

− Látom, nagyon formában vagy.

− Muszáj. Ma egyszerűen kiállhatatlan. Nem akarja megünnepelni a születésnapját, nem akar látni senkit. Folyton azt hajtogatja, hogy titkolsz előle valamit. Az élet nem habostorta mellette.

− Miért nem hagyod el? – értetlenkedett Josh. Nem ez volt az első ilyen jellegű beszélgetésük.

− Jaj, édesem, tudod te azt jól. Szeretem ezt a vén morgó medvét, de tényleg – felelte, és Josh kezébe nyomott egy csésze gőzölgő kávét. – Ha már itt tartunk, mi a helyzet a szerelemmel?

− Szerelemmel? Hogy jön az ide?

− Willa említette, hogy idén sem mész el a karácsonyi partira. Nem tudom, hogy akarsz feleséget találni, ha állandóan otthon ülsz. Tudtad, hogy az emberek majdnem egynegyede a munkahelyén ismerkedik meg a jövendőbelijével?

Josh a pultra támaszkodott, és megrázta a fejét.

− Oké, először is, miért beszéltél Willával a karácsonyi buliról?

− Mert veled ellentétben én elmegyek – közölte epésen a nagymamája.

− Másodszor – és ez összefügg az elsővel −, ha a munkahelyemen jönnék össze a jövendőbelimmel, akkor a céget beperelhetik. És ha most azt mondod, hogy nagyapa zsémbes és mogorva, képzeld el, mi lenne akkor, ha hibáznék. Emlékszel, mit szokott mindig mondani?

A nagymamája felsóhajtott.

− Tudom. Soha ne keverd össze az üzletet és a szórakozást – mondta, és melegen elmosolyodott. – De szeretném, ha találnál végre valakit. Hogy boldog légy. Megérdemled. Én pedig megérdemlem a dédunokákat.

Josh magához húzta a nagymamáját, és egy puszit nyomott a hajára.

– Jaj, nagyi, túl fiatal vagy te még ahhoz, hogy dédunokáid legyenek.

− Te meg túlságosan jó vagy abban, hogy lyukat beszélj a hasamba. Szóval mikor fogsz végre megállapodni?

Josh szája mosolyra húzódott.

− Ha megtalálom az igazit, te leszel az első, aki megtudja.

Ez persze nem volt igaz, de remélte, hogy így legalább megnyugtatja. Nem mintha lenne ideje a kapcsolatokra.

Olyan nő még nem született, aki gond nélkül elfogadná, hogy a munka az első, és csak utána következik ő. Ezt egy életre megtanulta.

− Gondolom, így lesz, csak ne tartson túl sokáig. Néhányunknak van lejárati ideje is, tudod.

− Ugyan már, te örökké fogsz élni – vigyorgott Josh. – Az a sok pezsgő, amit iszol, belülről tartósít.

Tíz perccel később, miután megitta a kávéját, Josh belépett a nagyapja irodájába. Az öregúr egyenes derékkal ült a füles fotelben, mellette a botja, amit ki nem állhatott.

Letette a papírokat, amiket olvasott, majd Joshra nézett, orrnyergére tolva lecsúszott szemüvegét.

− Boldog születésnapot – mondta Josh, átnyújtva az ajándékát. Gyönyörűen be volt csomagolva, a sötétkék papír csillogott az irodai lámpa fényében.

A nagyapja vetett rá egy gyors pillantást.

− Csak nem zokni?

− Igazából kesztyű.

− Willának mindig is jó ízlése volt. Tedd oda az asztalra a többi közé. A nagyanyád majd később kibontja őket.

Josh nem sértődött meg, hogy ilyen közönyösen fogadja az ajándékát. A nagyapja ki nem állhatta a születésnapokat és az ünnepeket. Mindent utált, ami elvonta az irodából és a munkától. Talán ezért nem is csinált nagy problémát Josh az ajándék kiválasztásából. Sokkal egyszerűbb volt megbízni az asszisztensét, hogy vegyen egy pár kesztyűt.

− Hallom, hogy problémád van az egyik projekttel – nézett rá a nagyapja szenvtelen arccal.

Úgy látszik, a kémei túlóráztak.

− Nincs miért aggódni. Csak volt egy kis kavarodás a vásárlás során. Holnap odamegyek, és beszélek az eladókkal. Biztos vagyok benne, hogy sikerül gyorsan tisztázni a dolgot.

− Hmm. Akárki is kezdte ezt a projektet, ki kellene rúgni.

Josh figyelmen kívül hagyta a csalit.

− Megoldom – mondta újra. – Nincs miért aggódnod.

− Nem is magam miatt aggódom. Hanem a befektetők miatt. A mi befektetőink miatt. Rengeteg pénzt toltak ebbe az üzletbe. Az ügyfeleink azért jönnek hozzánk, mert megbíznak bennünk. Ez nem kelt jó benyomást.

Az arca kipirult, a hangja élénk volt.

Josh mozdulatlanul állt.

− Minden rendben van – biztosította az öregurat. – Nyugodj meg, különben a nagyi bejön a vérnyomásmérővel.

− Túlzásba viszi az aggodalmaskodást.

− Akárcsak te – vonta fel Josh a szemöldökét.

− Ugyan már – legyintett a nagyapja. – Mehetsz. Megtetted a kötelességedet, én pedig kezdek fáradni. Ideje visszamenned az irodába.

− Éppen oda tartok.

− Jó fiú vagy.

Az idős férfi hangja elmélyült. Tényleg álmosnak tűnt. Ez nem volt meglepő, hiszen rengeteg gyógyszert szedett. Tablettákat, hogy a szíve dobogjon, egy másikat a vérnyomására, aztán ott voltak még a fájdalomcsillapítók és a vízhajtók, amiket állandóan szidott.

− Boldog születésnapot – mondta Josh, és biccentett. Nem emlékezett rá, hogy valaha is átölelte vagy megcsókolta volna a nagyapját, és most sem tervezte, hogy változtat a régi szokásokon. Az öregnek igaza volt, megtette a kötelességét, emelt fővel távozhatott.

Dolgozott még pár órát, aztán hazament, és pakolni kezdett Winterville-be. Amikor utoljára ott járt, más ember volt. Fiatalabb, tele reményekkel és álmokkal, hogy valami mássá váljon, mint amit a családja gondolt róla.

Most már felnőtt, és tudja, ki is ő valójában. Üzletember. Agglegény. Valaki, akinek van néhány közeli barátja és százezer ismerőse. Egy férfi, aki túl sok kávét ivott, hogy napközben felpörögjön, és túl sok whiskey-t esténként, hogy elzsibbadjon.

Már régen nem gondolt arra a fiúra, aki valamikor volt. Még akkor sem, ha néha nem ismerte fel azt az embert, akivé vált.

3.

− El sem hiszem, hogy újra mindannyian itt vagyunk! – vigyorgott Alaska boldogan az unokatestvéreire. – Krist leszámítva persze.

− És North sincs itt – jegyezte meg szárazon Gabe, az unokatestvérük.

− Igaz, de tíz perc múlva már itt lesz. Muszáj volt lezuhanyoznia – grimaszolt Everley. – Bűzlött, mint a görény.

− Igen, volt baja – nevetett Gabe.

Holly hátradőlt a kanapén, a szívét melegség járta át, ahogy az unokatestvéreire nézett. Jó volt újra együtt lenni velük. Utoljára a nagymamájuk temetésén találkoztak, és az egy nehéz, szomorú időszak volt, nem volt se kedvük, se lehetőségük így összejönni.

Egyébként is, szinte lehetetlen volt elérni, hogy egyszerre legyenek valamennyien egy helyen. Holly Chicagóban élt, és bár csak egy kétórás repülőút választotta el Winterville-től, az utóbbi hónapokban őrült tempóban robotolt, hogy befejezze az ügyet, amin dolgozott.

Gabe is legalább annyira elfoglalt volt, mint ő. Az elmúlt két téli olimpián az amerikai snowboardcsapat tagjaként versenyzett. Idén csak azért nem edzett, mert az év elején meg kellett műteni az Achilles-ínját. Lassan visszanyerte a régi formáját, és remélte, karácsony után újra elkezdheti az edzéseket, hogy a következő évben ismét rajthoz állhasson.

Everley nem töltött sok időt Winterville-ben, noha ez volt az otthona. Előadóművész – énekes és színész volt, mint a nagymamájuk, és oda ment, ahová szólította a munka.

Kris pedig – a három fiú unokatestvér közül a legfiatalabb – Párizsban dolgozott, ahol a feleségével és a lányukkal élt.

Csak Alaska és North volt Winterville állandó lakója. És ahogy tíz perccel korábban North belépett a farmházba, az arcán látszott, hogy most nem élvezi túlságosan ezt a tényt.

Holly alig tudta visszafogni a mosolyát, amikor eszébe jutott, ahogyan dörmögött magában, mielőtt bevonult a fürdőszobába, hogy megszabaduljon a bűztől. Annyit tudott kihámozni abból, amit motyogott, hogy a Karácsonyfa Farmon egy hatalmas kupac szarvasürülékre bukkant a fenyőfák között, és miközben próbálta feltakarítani, megcsúszott, és egyenesen a kupac közepébe zuhant.

A végeredmény orrfacsaró volt.

− Nem is értem, miért van úgy kiakadva – mondta Alaska a homlokát ráncolva. – A fehérfarkú szarvas elég gyakori errefelé. És náluk is úgy van, mint nálunk: a szükség nagy úr, ha menni kell, hát menni kell.

− Azt mondják, szerencsét hoz, de szerintem North most nem tud ezzel azonosulni – vonta fel Gabe a szemöldökét. – Oda a menő hegyi ember imázsa.

North visszajött a nappaliba; koptatott farmert és szürke pulóvert viselt, fekete törölközővel dörzsölgette a haját. Jóképű férfi volt, legalábbis a Winterville-ben és környékén élő rajongótábora ezt állította. Magas és izmos testalkatú, világos szakálla kiemelte erős állkapcsát; fiatalabb korában az Allegheny-hegység legnagyobb szívtiprója hírében állt.

Leült az asztal szélére, és a tarkóját dörzsölgetve nézte őket. Vicces volt, ahogy minden tekintet rá szegeződött.

Még ennyi év elteltével is ő volt a bandavezér.

− Jobban vagy? – cukkolta Gabe.

North sötét pillantást vetett rá.

− Legközelebb majd te takaríthatod el a szart.

Gabe a lábára mutatott.

− Sajnos nem tehetem, sérült vagyok.

− Azt hittem, már jobban vagy – ráncolta a homlokát Alaska. − Tegnap már síeltél.

Gabe a fejét rázva próbált jelezni Alaskának, hogy hallgasson el. Holly majdnem hangosan felnevetett.

− Te síeltél? – kérdezte North a homlokát ráncolva.

− Csak kipróbáltam, hogy bírja a bokám. Most pár napig pihentetnem kell. Nem akarom túlzásba vinni.

− Jobb lenne, ha inkább a boltban segítenél. Láttad már a bevásárlószámlámat azóta, hogy ideköltöztél?

Olyanok voltak, mint két civakodó öregasszony. Igazán jóképű, vicces, férfias… nők.

Holly és Everley összenézett, majd mindketten elmosolyodtak.

− Holly nem tudna besegíteni a boltban? – kérdezte Gabe ravaszul. − Ő úgyis ráér, van egy csomó szabadideje.

− Ácsi, én most szabadságon vagyok, hapsikám! – emelte fel Holly védekezően a kezét. − Vannak itt olyanok is, akik halálra dolgozták magukat.

− Hallottam, hogy megnyerted a pert – mosolyodott el North. – Gratulálok!

− Nem az én győzelmem volt – mutatott rá Holly. − Csak szakértőként tettem vallomást.

− Nélküled nem sikerült volna – jelentette ki Everley. – Követtem a bírósági tudósításokat. A vallomásod döntötte el a dolgot.

Törvényszéki könyvvizsgálóként Hollyt gyakran kérték fel, hogy szakértőként segítse a bíróság munkáját. Főleg nagy horderejű válási ügyekben, ahol a válófélben levő házastársak elrejtik a pénzüket, hogy minél kevesebbet kelljen fizetniük.

A munkája azonban ennél sokkal bonyolultabb volt. Hónapokig is eltarthatott, míg megtalálta azokat a pénzösszegeket, amelyeket az emberek hosszú és bonyolult tranzakciók során rejtettek el fedőcégek mögé vagy adóparadicsomokban. Hosszú heteken át vizsgálta a táblázatokat és a bankszámlákat, míg a végén már úgy érezte, kifolyik a szeme. És nem mindig voltak hónapjai arra, hogy a nyomokat kövesse. Aztán oda kellett állnia a bíró elé, és tanúskodnia, hogy az egyik panaszos megpróbálta átverni a másikat.

− Ha már a válásoknál tartunk – mondta North, és Hollyra nézett. – Az anyád itt van a városban.

Holly beharapta az ajkát.

− Sejtettem, hogy így lesz. Egy ideje nem beszéltem vele. A férje is itt van vele?

− Megint férjhez ment? – pislogott Gabe. – Mikor?

− Pár hónapja. Az éjszaka közepén hívott fel Olaszországból, hogy megossza velem a nagy hírt.

− És ki a fickó? Egy olasz herceg? Egy francia playboy?

− Valami brit fazon. Egy herceg fia, vagy valami ilyesmi. – Holly vállat vont, és megpróbált közömbösnek látszani. Az anyjával való kapcsolata leginkább a mostanság használatos „bonyolult” szóval jellemezhető. Candy Winter legfiatalabb lánya, Susannah csak az anyja szépségét örökölte, de az empátiáját nem. Huszonkét évesen, férj nélkül hozta világra Hollyt, aki azt sem tudja, ki az apja.

A kapcsolatuk mindig is nehéz volt. Gyerekként kétségbeesetten igyekezett, hogy elnyerje az anyja tetszését, aki elbűvölő és szórakoztató tudott lenni, és amikor minden báját rá ragyogtatta, kicsit olyan érzés volt, mintha a napba bámult volna.

De az anyja gyorsan beleunt mindenbe. Nemcsak a férjekbe, hanem Hollyba is. Teljesen kiszámíthatatlanul bukkant fel és tűnt el a lánya életéből. Talán ezért is állt Holly olyan közel a nagymamájához. Candy Winter volt az egyetlen állandó személy, akire gyerekkorában számíthatott.

North megvonta a vállát.

− Azt nem tudom, hogy a férje itt van-e vagy sem. A nagyitól örökölt házban lakik. És ezzel el is jutottam a másik hírhez.

Gabe felvonta a szemöldökét.

− Tele vagy ma hírekkel.

− Igen, és most jön a feketeleves. Azért van a városban, mert a szüleinknek találkozója van Winterville új tulajdonosával.

Egy pillanatra elhallgattak. Holly pislogott, és próbálta felfogni a szavak értelmét.

− Akkor ez azt jelenti, hogy már találtak is vevőt?

Szorítást érzett a mellkasában.

− Igen. Amennyire csak tudták, próbálták titokban tartani. Nem akarták, hogy beleavatkozzunk. Úgy tudom, rengeteg pénzről van szó.

− Nem hiszem el, hogy megcsinálták! – Alaska szeme könnybe lábadt.

− Pedig hidd el! Megállapodtak egy cincinnati céggel tízmillió dollárban.

− Az életben nem tudunk összekaparni ennyi pénzt – suttogta Holly.

− Hát nem – vágott North egy grimaszt. – Nincs az a bank, amelyik kölcsönt adna nekünk. Higgyétek el, körbejártam mindent.

− És most mi lesz? – tette fel a kérdést Everley. – Ha már egyszer aláírták az adásvételi szerződést, akkor mindennek vége, igaz? Mi mást tehetnénk még?

− Nem tudom – pislogott North –, de valamit tennünk kell. Nem adhatjuk fel harc nélkül. A nagyi imádta ezt a várost. Tégláról téglára építette fel – mondta a nyelvével végigsimítva az alsó ajkán, mintha gondolkodna.

− Szerinted van esélyünk? – billentette Gabe oldalra a fejét.

− Nem tudom. Csak annyit tudok, hogy a nagyi ezt nem akarná. Tehát addig harcolunk, amíg csak tudunk.

− És hogyan csináljuk?

North felsóhajtott.

− Halvány gőzöm sincs.

Holly szíve összeszorult, mert North már most legyőzöttnek tűnt, mielőtt még belevágtak volna. Elég jól ismerte az üzleti életet és a szerződési jogot ahhoz, hogy tudja, a férfinak valószínűleg igaza van.

− Azt tudjuk, kik az új tulajdonosok? – kérdezte a lány.

− Nem, de a héten itt lesznek.

− Akkor várjuk meg, mit mondanak – javasolta Holly. − Ismerjük meg őket. Addig úgysem tehetünk semmit, amíg ezt nem tudjuk, igaz?

North bólintott, találkozott a tekintetük.

− Rendben.

Gabe tapsolt egyet.

− Szuper! Akkor együnk! Mindjárt éhen halok.

4.

Holly felvette a sapkáját és a kesztyűjét, a nyaka köré tekerte a sálját, majd kinyitotta a fogadó ajtaját, és kilépett a friss reggeli levegőre. Az éjszakai havazás már elállt, és most puha, könnyű hótakaró borította az épület előtti pázsitot. Charlie Shaw biztosan már hajnalban letakarította az utakat, mert a kora reggeli napfényben megcsillant a fekete aszfalt.

Négy napja volt itt, de még mindig nem tudott rendesen aludni. Talán az idegen ágy, vagy Alaska kedvenc „Great Night” matraca volt az oka. Hajnali hat órakor már ébren volt, és hétig csak forgolódott az ágyban, aztán úgy döntött, sétál egyet.

Winterville ilyenkor a legszebb. A fagyos levegő szinte mozdulatlan volt, a lehelete még hosszasan lebegett utána. Elért a felhajtó végére, majd balra fordult, a főtér látványa melegséget ébresztett a szívében.

Amikor a nagymamája megvette ezt a várost – pontosabban azt a földterületet, ahol most a város áll −, olyan helyet akart kialakítani, ahol igazán otthon érezheti magát. Candy Winter nagyjából tizenhat kilométerre innen nőtt fel, egy kis faházban a hegyoldalon, ahol a családja hónapról hónapra próbált megélni. Tizenöt éves korában fedezte fel egy hollywoodi tehetségkutató, aki hallotta énekelni egy bárban, és Los Angelesbe vitte, hogy kikupálják, és képezzék a hangját. Tizenhat évesen kapta meg az első filmszerepét, ami csak egy kis epizódszerep volt – szobalányt alakított egy musicalben. Olyan jelentéktelen kis szerep volt, hogy szinte fel sem tűnt a jelenléte, de a rendező láthatott benne valamit, mert a következő filmjében is szerepeltette. Candy Winter húszévesen kapta meg élete első főszerepét.

Maga a film – Mindennap karácsony – felejthető produkció lett volna, ha nincs az a csinos, szőke, angyali hangú színésznő. És a címadó dal hozta el a nagyinak az első rádiós sikert.

Öt éven át ő volt Amerika első számú kedvence. Aztán jött az első botrány, amikor házasságon kívül teherbe esett. Candy szerint óriási nyomás nehezedett rá, hogy férjhez menjen – nem feltétlenül születendő gyermeke apjához, bárki megfelelt volna, aki elveszi őt. Hollywoodban nagyon sok embernek állt az érdekében, hogy megőrizzék Candy makulátlan hírnevét. Csak egy erős nő – olyan, mint Candy Winter − volt képes szembeszállni velük.

És így kapta meg Holly bácsikája, Noel, az édesanyja vezetéknevét. Két évvel később megszületett Joe, aki szintén Candy vezetéknevét kapta, bár akkoriban együtt élt egy férfival – amin akkoriban rengeteget csámcsogtak a bulvárlapok.

Candy csak akkor fordított hátat Hollywoodnak, és tért haza a hegyekbe, amikor terhes lett Holly anyukájával – megdöbbentő módon egy harmadik férfi gyermekét hordozta a szíve alatt. Elég pénzt gyűjtött össze ahhoz, hogy egész életében gondtalanul élhessen, ezért olyan helyet keresett, ahol letelepedhet, távol a kíváncsi szemektől.

Nagy bátorság kellett ahhoz, hogy a semmiből felépítsen egy várost, Candy azonban megtette. Helyi építészekkel és kivitelezőkkel dolgozott együtt, és olyan üzletemberekkel, akik új befektetési lehetőségeket kerestek. A közönség pedig imádta őt az ereje miatt, és kíváncsian várták a róla szóló híreket.

A hetvenes évekre Winterville felvirágzott, és az emberek szívesen látogattak el a városba, hogy átéljék a karácsonyi hangulatot. A hetvenes évek közepén megalakult a Száncsengő Színház, és Candy minden év szeptemberétől januárig karácsonyi revüt adott elő, amely mindig telt ház előtt futott.

Amikor Holly nagymamája fáradni kezdett, North segített neki, amennyire csak tudott – annak ellenére, hogy neki is saját vállalkozása volt. Everley is beszállt a karácsonyi revübe; Candy műsorának a felvételeit használta, amikor az már túl fáradt vagy gyenge volt ahhoz, hogy fellépjen.

De az elmúlt néhány évben a nagyi túl beteg volt ahhoz, hogy bármit is csináljon. A revü leállt, és a látogatók áradata szép lassan elapadt. Persze a város lakói ugyanúgy karácsonyi díszbe öltöztették az utcákat, de a csillogó fények és díszek nem fedték el a lepattogzott feliratokat vagy az olvadt hóval teli kátyúkat. Ha Candy most látná a városát, sírva fakadna.

Holly elhessegette ezt a gondolatot. Talán az, aki megveszi a várost, helyreállít majd mindent.

Mindent modernné és csillogóvá varázsol majd.

Na persze, és a főtér fája körül álldogáló műanyag rénszarvasoknak meg szárnyuk nő, és elrepülnek.

A tér sarkán állt a Hidegindító Szerviz. Az elülső tolóajtók nyitva voltak, és egy régi autó állt a szerelőakna fölött. Holly bement, és lenézett, hogy Charlie Shaw, a tulajdonos ott van-e.

Köhögést hallott jobbról.

Charlie szemei elkerekedtek, amikor megpillantotta a lányt. Gyorsan ökölbe szorította a kezét, aztán üvöltött egyet, mielőtt újra kinyitotta volna. Egy összegyűrt cigaretta hullott a tenyeréből a földre.

− A fenébe! – grimaszolt, és megrázta a kezét. – Ugye, nem láttad, hogy dohányzom?

− Az a cucc nem igazán tesz jót neked – mutatott rá Holly.

Charlie szemügyre vette a tenyerén lévő vörös foltot.

− Nekem mondod?

− Azt hittem, már évekkel ezelőtt abbahagytad a dohányzást.

Amióta csak az eszét tudja, Charlie a Hidegindító Szervizben dolgozott. Két fia volt, akikkel Holly együtt nőtt fel.

− Abbahagytam. Legalábbis mindenkinek ezt mondom. Ha találkozol Doloresszel, ne áruld el neki, hogy rajtakaptál, rendben?

Dolores vezette a helyi kávézót. Ő volt Holly egyik kedvence a városban.

− Nem mondom el neki, ha megígéred, hogy tényleg megpróbálod letenni a bagót.

A férfi hunyorogva nézett rá.

− Megígérem.

A lány somolygott, mert tudta, hogy a férfi hazudik.

− Na és mennyi időre jöttél? – kérdezte Hollyt, miközben visszasétált a kocsihoz, amin dolgozott.

− Néhány hétre. Csak karácsony után megyek vissza.

− Jó, hogy a családoddal töltesz egy kis időt. – Összeszorította az ajkait. – Candy biztosan örülne.

Holly torka elszorult.

− Ebben biztos vagyok. És hogy van a családod? – kérdezte.

− Jól vannak. Graham partner lett a cégénél. Európában tölti az ünnepeket. Megkérdezte, nincs-e kedvem elkísérni. Mondtam neki, hogy nem akarom máshol tölteni a karácsonyt, csak itthon.

− És Dylan? – kérdezte Holly a kisebbik fiára utalva.

− Még mindig Afrikában dolgozik. – Charlie a falra tűzött fényképekre mutatott. – Nézd csak!

Holly megnézte a fotót. Magas, széles vállú férfi nézett a kamerába, körülötte gyerekek. A nyakában sztetoszkóp lógott, az arca napbarnított, és nagyon jóképű.

− Jól néz ki.

Kíváncsi volt, vajon Everley látta-e ezt a fényképet. Valamikor réges-régen ő és Dylan egy pár voltak.

− Bizony, jóképű srác. És nagyon jó ember. Mindenki ezt mondja. − Charlie hangja tele volt büszkeséggel.

− Hazajön karácsonyra? – kérdezte Holly.

− Nem – vonta meg a vállát Charlie. – Valószínűleg átmegyek Doloreshez ünnepelni.

− Jó ötlet! − vágta rá Holly. Évek óta keringtek pletykák a szerelő és a kávézótulajdonos közötti románcról. Hollynak fogalma sem volt róla, hogy igazak-e vagy sem. – Figyelj csak! Ha esetleg mégsem mennél át hozzá, gyere a fogadóba. Mindenkit szívesen látunk, akinek nincs hova mennie.

− Nagyon rendes lány vagy – mondta Charlie, és megsimogatta a karját. − Szép, hogy ennyire törődsz az emberekkel. Úgy hallottam, jól megy a sorod Chicagóban.

− Igen, szeretek ott lenni – bólintott a lány.

− És van valakid? – húzta össze szürke szemöldökét a férfi.

− Nincs senkim. Még mindig szingli vagyok.

Holly örökösen azzal viccelt, hogy annyi időt töltött mások válásával, hogy teljesen kiábrándult, és kissé cinikussá vált.

És mint minden jó viccben, talán ebben is volt egy csipetnyi igazság. Bár nem a munkája miatt volt óvatos, ha kapcsolatokról volt szó. Sokkal inkább a tapasztalatai miatt. Az anyja húsz év alatt a negyedik férjét fogyasztotta, a nagymamája három gyerekének három különböző apja volt, és a jó ég tudja, hány sikertelen kapcsolata.

Talán a génjeiben hordozta a rossz kapcsolatok iránti hajlamát. De nincsen ezzel semmi gond. Van egy nagyszerű állása. Tud magáról gondoskodni. Igaz, néha kicsit magányosnak érzi magát.

− Ezt egyszerűen nem értem – motyogta Charlie a fejét rázva. – Egy ilyen csinos nő, mint te, egyedül van. Ha harminc évvel fiatalabb lennék, elhívnálak randizni.

− Ha harminc évvel fiatalabb lennél, szívesen elmennék veled – mosolygott rá Holly.

− Ja, és az autóddal is foglalkoznék. Milyen kocsid van?

− Egy Jeep Grand Cherokee.

Charlie komoly arccal bólintott.

− Jó kis autó, tökéletes a havas utakon. Hozd át valamikor, és átnézem.

Holly elmosolyodott Charlie felajánlásán.

− Bérelt autó. Nem kell átnézni.

A férfi elhúzta a száját.

− Azok a legrosszabbak. Az emberek agyonhajtják őket.

− Jól megy, nincs vele gond. De azért köszönöm. – Hirtelen előrehajolt, hogy megölelje. A férfi sztoikus nyugalommal fogadta, és úgy veregette meg a hátát, mintha egy kisbabát büfiztetne. − Olyan jó látni téged! – tört ki Hollyból, és Charlie arcán két élénkpiros folt jelent meg.