A füredi lány-sorozat szereplőinek előzménytörténete

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A füredi lány (A füredi lány-sorozat 1.), 2020

© Karády Anna, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Felelős kiadó: dr. Karády Anna

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-92-6

Cigányélet

Az Úr 1757. esztendejében a szőlődombok között rejtőzött egy kastély, nem messze az apró paloznaki templomtól és a falucska takaros házaitól. Nem hívta fel magára a figyelmet: az ember, ha nem tudta volna, hogy erre bizony egy úri birtok bújik meg, könnyedén továbbhajtott volna. Csak azok kanyarodtak ide, akik pontosan tudták, mit keresnek, vagy eltévedtek. Vagy, akik rejtőzni akartak…

A birtok immáron gróf Csáky Konrádhoz tartozott. A megözvegyült férfi – aki feleségével együtt a lánygyermekét is elvesztette – még télen szerezte meg, és mivel már tavaszodott, a falusiak kíváncsian várták, hogy végre begördüljön hintójával és híresen szép paripáival a faluba. A gróf bízott a tavasz erejében, és abban, hogy az új birtokon új élet kezdődhet: szíve fájdalma enyhülhet.

Mindenki izgatottan várta a méltóságos úr érkezését – egyet kivéve: a nincstelen cigánylányt, Riát. Cigánykaravánnal érkezett a faluba, de a többiek továbbállottak, és örültek, hogy végre megszabadulhatnak tőle és beteg anyjától is.

A lány apja még legénykorában teknővájó cigányként járta az országot, és mikor Paloznakra megérkeztek nem csak kufárkodott, de egy botrányos tolvajlást is végrehajtott: amikor a csapat szedte a sátorfáját, a huncut legény magával vitte újdonsült szerelmét, azaz Ria anyját is. Nagy port kavart, hogy a magyar lány titokban megszökött a cigányokkal – akkorát, hogy maguk a cigányok is sokallták.

A falu pedig nem felejtette el az esetet.

– Takarodjatok innen! Itt nincs helye cigánynak! Ez dolgos falu! – kiabált rájuk egy parasztasszony, miután a karaván lerakta őket.

– Eresszétek ki a kutyákat! Cigányok! – kiabáltak egymásnak a falubeliek.

– Kotródjatok innen! Paloznakon nincs vásár!

Ria édesanyja – hajdan falubéli lányként – jól ismerte a vidéket. Ezért is jöttek Paloznakra. Ám tervük kudarcba fulladt: a rokonok már a kapuban elkergették őket.

A cigánylány egyedül ácsorgott, mint az útszéli kóró: apja rokonai maguk mögött hagyták, anyja rokonai tudomást se vettek róla; végül az egyik, a szőlődombok mögött rejtőző kastély melletti viskóban húzták meg magukat. Ria minden vagyona belefért egy elnyűtt batyuba, ám terhe ennél jóval nagyobb volt: szülőanyja már mozogni sem bírt, és nem volt senki – de senki – a világon, akitől segítséget kérhetett volna: apja régen jobblétre szenderült, és testvérei is mind meghaltak.

Szegény édesanyját nem kímélte az élet – sem a halál –, utolsó heteiben keserves fájdalmak gyötörték: a görcs gyomrából eredt, ám egyre távolabb ért, míg magával nem rántotta az összes zegzugot. Eleinte jajgatott, kiabált, míg ereje engedte, de mire szülőfalujához értek, addigra elnémult, és már alig-alig volt magánál.

Az eldugott kastélyudvar kapóra jött – ahogy a náddal fedett omladozó kisház is a kert végében. Miután vándorló társai továbbállottak, Ria egy percre sem tétovázott a nyitott ajtó előtt: azonnal besurrant, körülnézett, majd óvatosan bevonszolta a botokból készített hordágyat, amin az anyja feküdt.

Vizes ruhával letörölgette édesanyja sápadt homlokát, és biztató, halk szavakkal nyugtatgatta aggódó lelkét:

– Ne fájjon a fejed semmi miatt! Megbeszéltem az úrral. Maradhatunk. Úgy néz ki, én munkát is kapok majd…

A szenvedő asszony akarta hinni a mesét, ráadásul ereje se maradt vitázni. Utoljára így szólt:

– Mandulafa alá temessetek!

A lány megígérte. Bármit megígért volna, csak az anyja békés szívvel lehelje ki a lelkét. Sajnálta a sok kóborlásért, mert ha valaki, hát az édesanyja igazán megérdemelte a pihenést. Férje rokonai sosem fogadták el, de míg Ria apja élt, mégis boldogabbak voltak – igaz akkor sem volt felhőtlen az élet, ám a családfő halála után a cigányok nyíltan semmibe vették, ahogy a szökésért a magyarok is. A tábor a szőke asszonyban balszerencsét látott, de míg férje élt, eltűrték. Sajnálták Ria apját, mert összes fiát eltemette, és csak egyetlen lánygyermeke maradt: Mária – azaz Ria, akit a neve miatt tán a Szűzanya kegyelmébe fogadott –, ám az atyai rokonok őt sem szívlelték.