A fordítás alapjául szolgáló mű:

Nisha J. Tuli: Rule of the Aurora King - Artefacts of Ouranos 2.

Copyright © 2023 by Nisha J. Tuli

All rights reserved.

Borító © Miblart, 2023 Hachette Book Group, Inc

Borító képek © Shutterstock

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6606 96 9

Azoknak a nőknek, akikre azt mondják, túl vadak. Lobbanékonyak.

Túl soknak tűnnek. Maradjatok mindig ilyenek!

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Üdvözöllek újra Uranosz világában! Remélem, alig várod, hogy ismét fejest ugorhass Lor történetébe, és kíváncsi vagy sorsa alakulására.

Bőven számíthatsz szorongásra és sóvárgásra ebben a kötetben, sőt jöhet egy-két olyan fordulat is, amikor legszívesebben sarokba hajítanád a könyvet. Ezért előre is elnézést kérek, de ígérem, megéri kitartani!

A tartalmi figyelmeztetések nagyjából ugyanazok, mint az első könyvnél, de a honlapomon is elolvashatod őket: nishajtuli.com.

Még egyszer köszönöm!

Szeretettel:

Nisha

ELSŐ FEJEZET

LOR

Jelenkor: Auróra

Teljes erőmből elhajítom a vázát, és majdnem eltalálom vele az Auróraherceg fejét. Karját felemelve hárítja a támadást, a váza pedig a falnak csapódik, és az előkelő tündér felé robbantja szilánkjait. Épp egy közeli asztalhoz lendülnék, hogy egy kisebb kristályedényt is magamhoz ragadjak, amikor Nadir rám veti magát, és egyik nagy kezével a csuklómat markolja meg, a másikkal a nyakamat. Olyan erővel lök a falnak, hogy hangosan nyekkenek.

– Elég ebből! – morogja, és vészesen közel kerül az arca az enyémhez, szinte az ajkamon érzem meleg leheletét.

A hálószobámban – vagyis a cellámban – állunk, egy házban, amely az Auróra legfélreesőbb részén, az Üresség közepén bújik meg. Körös-körül hegyek váltják egymást, fölöttünk pedig az éjféli égbolt végtelen leple, csillagfolyók és szivárványszínű sávok mintázatával.

Majdnem öt hét telt el azóta, hogy Amya és Mael elhozott Aphéliumból, és azóta itt veszteglek, mivel nem hajlandóak elengedni. Először meg voltam győződve róla, hogy hamarosan visszahurcolnak a Nosztrazába, de úgy tűnik, ennél szokás szerint bonyolultabban alakul a sorsom. Bezártak ebbe az elegáns szobába, és szüntelenül faggatnak. Sokszor megfordult már a fejemben a szökés gondolata, de fogalmam sincs, hová mehetnék. Csak a gyilkos erdő vár rám odakint, és a még könyörtelenebb hegyek.

– Nem mondok semmit, amíg ide nem hozzátok Willow-t és Tristant – ismétlem ezredszerre, vagy talán milliomodszorra. Már hetek óta elvesztettem a fonalat.

– Csak azután, hogy választ kaptam a kérdéseimre. Elhiheted, van olyan módszerem, amelytől megered a nyelved, fogoly! – közli Nadir, és vicsorgás közben dühösen szikrázik sötét szeme, felvillantva a zavarba ejtő sarki fény árnyalatait.

Már-már hipnotikus hatást keltenek az íriszében kavargó színek. Egészen közel hajol, csak a haragunkból keletkezett, jóformán kézzelfogható fal választ el minket egymástól. Közelségétől bizseregni kezd a bőröm, mintha szalagok csúszkálnának az ereimben.

– Akkor vesd be! – förmedek rá.

Hetek óta ezzel fenyeget, és nem tudom, miért nem váltja be a fenyegetését. Ezért is feszegetem a határokat, igyekszem próbára tenni a türelmét. Kíváncsi vagyok, meddig bírja.

Komolyan gondolom. Ez az alak azt hiszi, hogy tud valamit, talán nem is ok nélkül, de semmit sem erősítek meg, amíg meg nem bizonyosodom róla, hogy a testvéreim élnek.

Ettől függetlenül hadd álmodozzon, akkor is tartom a számat.

Megfeszül az állkapcsa, és tétova fény dereng fel a szemében, éppen csak felködlik, bár az sem kizárt, hogy képzelődöm.

– Na, mi lesz? – gúnyolódom, mire a herceg még erősebben, már-már veszélyes hévvel szorítja meg a nyakamat.

Farkasszemet nézek vele, mert tartom magam ahhoz, hogy soha nem mutatok félelmet.

Nem fog megtörni.

– Lássuk, hogyan akarsz szóra bírni, ó, hatalmas herceg! Elhiheted, hogy mindent túléltem már, amivel fenyegetőznél.

– Nadir, fejezd be! – kéri a szobába lépő Amya, aki rosszallóan nézi, hogy bátyja a falhoz présel. – Nem teheted ezt vele.

A férfi mérgesen mered a húgára, ám Amya rezzenéstelen tekintettel állja a pillantását. Egyre több jelét látom annak, hogy megtanulta közömbösen fogadni testvére hangulatingadozásait, és meg is jegyzem magamban, hogy érdemes lenne elsajátítanom ezt a képességet.

Hosszú fekete szoknyájának hasítéka felfedi szűk, fekete bőrnadrággal fedett lábát, felsőtestére pedig ujjatlan, elöl lila szalaggal összefűzött mídert húzott. Kezén ujjatlan csipkekesztyű, fekete hajában színes csíkok, kétoldalt kusza kontyok.

Leül egy fekete bársonyszékre, keresztbe rakja a lábát, és az előbb látott jelenet ellenére átható higgadtságot sugároz magából. Nadirral tovább meredünk egymásra, szikrázik köztünk a levegő, mellkasunk ütemesen mozog a dühödt légzéstől.

– Üzentem a Nosztrazába – böki ki a hercegnő, mire mindketten ránézünk.

– Amya! – mordul rá a herceg, és megint olyan furcsa érzést kelt bennem, mintha zsinórok fickándoznának a bőröm alatt.

A lány felemeli kecses kezét.

– Ne aggódj! Diszkrét voltam.

– Ha apánk megtudja, hogy itt van…

– Nem fogja – szakítja félbe Amya, és az ő szemében is megvillan a sarki fény, amikor a nyugodt álarc kicsit félrecsúszik. – Felfogom, mi a tét. Ne bánj velem gyerekként!

– Hajlandó lennél elengedni, vagy végig így fogod szorítani a nyakamat, amíg jól eldiskuráltok? – kérdezem.

Nadir elbizonytalanodva fordul vissza felém. Látom, hogy drasztikus lépésre készül. Fogytán a türelme, szinte ordít róla, hogy egy peremen egyensúlyozik, és bármikor leeshet.

Billegjen csak! Ha kell, meg is lököm.

Amikor megfeszül az állkapcsa, és egymásba olvad a tekintetünk, ismét olyan különös érzésem támad, mintha belülről tapogatnák a bőrömet. Sosem vallanám be nyíltan, de kezd egyértelművé válni, hogy ilyesmi csak az ő jelenlétében történik. Bele sem akarok gondolni, mit jelenthet. Érteni nem értem, de biztos vagyok benne, hogy baljós fejlemény. Egy másodpercnyi habozás után elengedi a nyakamat.

– Akkor fejezd be ezt a kurva dobálózást! – rivall rám, mély és vészterhes hangjától a hideg futkos a hátamon. – Vagy láncra verlek a pincében, és leviszem az állatkáimat is! – Gonoszul megvillanó tekintete azt sugallja, hogy azok az állatkák inkább szörnyek, mint barátságos kiskedvencek.

Hátrább lép, de továbbra is úgy les, mint egy kiéhezett ragadozó, aki a legkisebb provokációra is kész letépni a fejemet. Szándékosan rajta felejtem a tekintetemet, miközben kicsusszanok jókora árnyékából, és mielőtt megállíthatna, elkapom a kristálytálat, és a falhoz vágom.

Harsány csörömpöléssel széttörik, én pedig diadalmasan rávigyorgok a hercegre, és hátradobok egy hajtincset a vállam fölött.

Ártatlanul rebegtetem a pilláimat.

– Hol is tartottunk?

Elsötétül, szinte feketévé válik a szeme, kavargó fényei elhalványulnak, és most csak két tintakék tavat látok benne, amelyek egykettőre el tudnának nyelni. Megint rám tör a bizsergető érzés, mintha egy veszett démon akarna kibújni a bőrömön keresztül. Miért reagálok így a haragjára?

Amya kezével takargatja mosolyát, én pedig dölyfösen nézek a hercegre. Nadir morogva közelebb lép, és ismét elkapja a csuklómat.

– Figyelmeztettelek! – mondja, és olyan erővel ránt meg, hogy majdnem elbotlom, csak masszív mellkasára támaszkodva vagyok képes megtartani az egyensúlyomat.

– Várj! Hallani akarom, mit üzentek a Nosztrazából. Tristan és Willow életben vannak?

Nadir megfordít, a mellkasához szorítja a hátamat, karját a derekam köré fonja, kezét pedig a számra tapasztja.

– Ne mondj neki semmit! – sziszegi a húgának, aki nyilvánvalóan szeretne válaszolni. – Zerrára esküszöm, Amya, megbánod!

A lány összeszorítja a száját, és halk tiltakozásom hallatán befelé görbülnek az ajkai.

– Hadd mondjam el neki! – könyörög, és hajszálnyival nemesebbé válik a szememben.

– Nem! – vicsorítja Nadir. – Figyelmeztettem.

A herceg a derekamnál fogva felemel, akárhogy küzdök karja vaspántja ellen. Megfordul, az ajtóhoz visz, én pedig rúgkapálva próbálok kibújni a szorításából, és igyekszem eltalálni a sípcsontját. Vagy egy jóval kényesebb testrészét.

Persze főtündér lévén elképesztően erős, ezért úgy érzem, mintha egy kaktusztermészetű, vasból készült fával hadakoznék.

Amikor kilépünk a folyosóra, felfigyelek a szobám felé haladó Maelre. Észrevesz minket, majd hátával és tenyerével a falhoz lapul, hogy utat biztosítson.

– Látom, fokozódik a helyzet.

– Fogd be! – csattan fel Nadir. Kínlódva végigcipel a folyosón, aztán megáll. Még mindig vergődöm és csapkodok, miközben ide-oda forog, mintha nem tudná eldönteni, merre menjen.

– Valami gond van? – kérdezi a barátja, és karját széles mellkasa előtt összefonva odasétál hozzánk.

A megszokott könnyű bőrpáncélját viseli, fekete haját rövidre nyírta, mélybarna bőre fénylik a folyosó hosszában sorakozó apró csillárok alatt. Amya a háta mögött áll, és még mindig próbálja leplezni a vigyorgását.

– Itt nincs tömlöc – állapítja meg Nadir, mintha a többiek tehetnének róla, és csak most tudatosult volna benne a tény. Ennyit az állatkákkal való összezárásról.

– Ez nem olyan ház – közli Amya. – Nagyjából ez is volt a célunk vele.

– Csakhogy akkor még nem sejtettem, hogy a foglyunk őrjöngő gyerekként fog viselkedni – vicsorog Nadir, mire derűsen felkacagok, tovább szítva a dühét.

Végül a herceg szinte fröcsögő csalódottsággal rúgja be a folyosón lévő ajtót, és egy hatalmas hálószobába visz, ahol irdatlan méretű ágy áll. Fölötte széles ablaksoron tekintenek be a sarki fény színes szalagjai.

Bár kiderült, milyen ocsmányságok rejlenek a sugárzó arany álarcok alatt az aphéliumi udvarban, a ragyogó kék égbolt annyira hiányzik, mint virágoknak a nap. A szürke és a még színtelenebb árnyalatok nyomasztó vászna felidézi a gyötrelmes tizenkét év emlékeit, amelyeket ugyanezen sivár égbolt alatt töltöttem.

A szobában minden fekete, kivéve a szőnyegeket és bútorokat ékesítő karmazsinvörös, ibolya és smaragdzöld erezetet.

Emellett két hatalmas, bolyhos, fehér kutya hever a kandalló előtt, akik kicsit felemelik a fejüket érkezésünk láttán, és sötét szemükben agyafúrt kíváncsisággal figyelnek. Azt hiszem, kutyák… bár termetre akár farkasok is lehetnének, akik kisgyerekeket lakmároznak vacsorára. Ezek lennének az említett állatkák? Nem látszanak annyira veszélyesnek. Sőt, egészen aranyosak, eltekintve attól a ténytől, hogy seperc alatt le tudnák tépni a fejemet.

Ekkor az egyik vicsorítani kezd, és miközben áthatóan értelmes pillantását rám szegezi, halk morgás tör fel a torkából.

Aranyosak, hogyne. Kifejezetten veszélyesek.

A herceg a helyiség túlsó felébe vonszol, Amya és Mael pedig óvakodva sandítanak egymásra.

– Nadir! – szólal meg a lány halkan.

– Most ne! – szúrja oda a bátyja élesen, mint a késhegy.

A következő pillanatban színes fénypászmák kígyóznak ki a kezéből, és körbefonják a csuklómat. Semmit sem érzek a bőrömön, mégsem tudom szétválasztani a kezeimet. Mintha fuvalmakkal bilincseltek volna meg.

Mael sötét szemöldöke feljebb ugrik, és látom rajta, hogy szívesen mondana véleményt, de inkább elharapja a nyelvét, amikor Nadir újabb színes mágikus szalagokkal az ágytámlához kötözi a csuklómat. Ha nem határoztam volna el, hogy kitépem a szívét és megetetem a kutyákkal, megilletődnék a szépséges varázslaton.

Végül önelégült mosollyal hátralép, és keresztbe fonja izmos karját a mellkasa előtt. A szokásos öltözékét viseli, irritáló precizitással testre szabott fekete inget és nadrágot.

– Seggfej! – förmedek rá, és megrángatom a bilincsemet. – Engedj el!

Nadir az ágytámlához szorít, épp csak leheletnyi feszültség választ el minket.

– Szóltam, hogy a dobálózásnak következményei lesznek.

Indulatos fújtatással rángatom meg a bilincsemet, és minden önuralmamat össze kell szednem, hogy ne köpjem le. Vagy rúgjam meg. Vagy vágjam fejbe. Kurvára elegem van ebből a szarakodásból.

Soha senki nem akar elengedni.

– Én pedig azt mondtam, hogy nem működöm együtt, amíg ide nem hozzátok a barátaimat!

Még mindig titkolom a családi kötelékünket, abban a reményben, hogy így megóvhatom a bátyámat és a nővéremet attól, amit a herceg vélhetően tervez.

– Azt hiszed, megijeszthetsz? Tizenkét évig raboskodtam abban a rohadt börtönben, amíg itt mindenki mesés selyemtakaró alatt aludt, és csicsás ruhákban parádézott. Még a kutyáidnak is jobb dolguk volt, mint nekem!

Ezúttal tényleg köpök, de valahogy sikerül elhajolnia előle, ezért a nyálam a földön landol, és bosszantó módon alig látszik.

– Azért kerültél abba a börtönbe, mert bűnt követtél el – jelenti ki.

– Még gyerek voltam! – Olyan hangosan sikoltok, hogy megreccsen a hangom. – Nem csináltam semmit, aljas szörnyeteg!

– Felségnek kell szólítanod – sziszegi Nadir, és a vörös örvények felpöndörödnek a szemében.

– Nekem te nem vagy felség – fröcsögöm, és próbálom belezsúfolni a szavakba dühöm parttalan áradatát.

Soha, de soha nem hajolok meg egy ilyen seggfej előtt.

– Az Auróra polgárának számítasz.

– Fordulj fel! Nem vagyok a polgára, és inkább meghalok, mint hogy felségnek szólítsalak.

A herceg orrcimpái kitágulnak, de nem válaszol, csak sarkon fordul, és int Amyának és Maelnek, hogy kövessék. Az ajtóban megáll, és hátranéz.

– Ha továbbra is ilyen gyalázatosan viselkedsz, Morana és Khione fog elintézni.

A tűz előtt heverő két szőrös bestia felfigyel a nevére. Megint ártatlannak tűnnek bolyhos bundájukkal, amely olyan vastag és fehér, mint a friss hótakaró. Aztán halkan morogva kivillantják cápaszerű fogazatukat, és eszembe juttatják, hogy nem hagyhatom magam megvezetni.

Amya részvétteljesen néz rám, de nem viszonzom. Ő is selyemlepedőn aludt és csinos ruhákat hordott, amíg mi a Nosztrazában rohadtunk. Lehet, hogy kedvesebb a többieknél, jelentsen ez bármit is, de ő sem ártatlan abban, ami velem és a testvéreimmel történt.

Becsukódik az ajtó, én pedig körülnézek a szobában. Tekintetem végigsuhan a kutyákon, akik ugyan a mancsukon pihentetik a fejüket, mégis minden bizonnyal tisztán érzékelik minden mozdulatomat. Nadir fekete kabátja a sarokban álló íróasztal székének háttámláján lóg, az átellenes falon pedig könyvekkel teli polcok sorakoznak.

Tompán behallatszik a három tündér beszélgetése, sőt vitatkozása az ajtó túloldaláról. Biztosan én vagyok a téma.

Nadir az érkezésem óta arról faggat, hogy ki vagyok, és mit akar tőlem Atlas, de nem vagyok hajlandó válaszolni a kérdéseire. Nem tudom, mire gyanakszik, és mennyire jár közel az igazsághoz, de nem fogom megkönnyíteni a dolgát. A Napkirály a feltételezett hatalmam miatt akart felhasználni, és úgy sejtem, a sötét herceget is hasonló ambíciók fűtik.

Megunom az ácsorgást, leroskadok a padlóra, és a mágikus bilincs épp csak annyira igazodik hozzám, hogy valamelyest kényelembe helyezhessem magam.

Ki kell jutnom innen. Nemcsak ebből a szobából, hanem az egész házból. Az a baj, hogy fogalmam sincs, hová mehetnék. Se otthon, se egy huncut rézérme. Nem sétálhatok be csak úgy egyszerűen a Nosztrazába, hogy adják át nekem Willow-t és Tristant. Azt sem tudom, életben maradtak-e.

A Naptükör arra kért, hogy keressem meg a Szívkoronát, holott halvány fogalmam sincs, hol lehet. Miért nem adott útbaigazítást?

Végül kinyílik az ajtó, Nadir nyomja be, és egyetlen mogorva pillantásra méltat, mielőtt becsapná maga mögött. Amya és Mael nem tartanak vele, és ettől halvány félelemfoszlány kúszik fel a tarkómon. Hirtelen nagyon is tudatában vagyok annak, hogy akármire képes lehet ez az ismeretlen, vad tündérherceg. Mennyire kell tartanom tőle? Képes volna ugyanarra kényszeríteni, amire a Nosztraza őrei? Felpörög a pulzusom, és nyirkos lesz a tenyerem. Azt soha többé nem tűröm el, inkább meghalok.

Ugyan fizikailag itt senki sem bántott, tudom, hogy borotvaélen táncolok a szüntelen pimaszságommal. De miért adnám be a derekam? Szinte semmi veszítenivalóm nincs. Ha ő is fel akar használni, mint Atlas, akkor nekem úgyis lőttek. Kizárólag a fejemben őrzött titkok biztosítanak némi hatalmat számomra, az a lehetőség, hogy a testvéreim szabadságáért felhasználhatom őket.

Bár szó szerint még nem ártott nekem, nyilvánvaló, hogy nem esne nehezére bárkit megölni. Olyan, mint egy összenyomott rugó, amely bármikor kipattanhat. Erő és fenyegetés sugárzik belőle, vitathatatlanul sötét az aurája. Megint zsibong a különös érzés a bőröm alatt, és mély szuszogással próbálom enyhíteni.

Nadir a kandallóhoz vonul, lekuporodik a kutyáihoz, megborzolja a bundájukat, ők pedig a hátukon henteregve élvezik a figyelmét. Nyilvánvalóan kedvesek a szívének, és a jelenet olyan idegenül hat a herceg eddig megismert tulajdonságaihoz képest, hogy én is ellazulok tőle egy kicsit. Amikor végzett, feláll, és a jelenlétemről tudomást sem véve eltűnik a fürdőszobában. Vízcsobogás üti meg a fülemet, megkönnyebbülten sóhajtok, és kifújok a szememből egy kósza hajtincset.

Az Auróra jól ismert örökös hidege tölti be a levegőt. Mindenből hiányzik a melegség. A levegőből, az égből és a rohadt hercegükből is. Puha, testhezálló nadrág és vastag zokni van rajtam, vastag fekete pulóverrel. Szerencsére mindegyik elég meleg és kényelmes.

Megint feltárul az ajtó, és az átöltözött Nadir láttán élesen beszívom a levegőt. Csupasz a felsőteste, és gyakorlatilag lehetetlen kivonni magam tökéletes, szikár, kemény testalkatának hatása alól. Fényes, barna izomzatának dombjai és völgyei ide-oda torlódnak és gyűrődnek, miközben az íróasztalához sétál. Még mindig kerül a tekintetével, átkutat egy papírköteget.

Színpompás, örvénylő szimbólumok borítják a bőrét, a mellkasára és a válla ívére is átterjednek. Puha fekete nadrágja már-már botrányosan leengedve lóg a csípőjén. Mit kavarja itt a szart? Szórakozik velem?

Felnéz, összeakad a tekintetünk, én pedig gyorsan félrepillantok, és szidom magamban, amiért észrevette az ámulatomat. Mintha gúnyosan nevetne is, miközben lekapcsolja az íróasztalán lévő lámpát. Szinte teljes sötétség borul a szobára, csak a sarki fény dereng befelé az ablakon.

– Mit művelsz? – kérdezem, és próbálom kivenni alakját a félhomályban.

Ismételten elszorul a szívem, ha belegondolok, mire lehet képes, ha kettesben maradunk a hálószobájában.

Bőrén, magas járomcsontján és erőteljes állkapcsán az égi tünemény színei köszönnek vissza. Végigsétál a fekete márványpadlót borító vastag szőnyegeken, és csupasz lábfejének látványa valahogy kínosan bensőséges hangulatot kelt.

– Lefekszem aludni, fogoly. Későre jár.

– Hát velem mi lesz?

Megrángatom a varázsköteleket, amelyek még mindig az ágyhoz horgonyoznak.

– Veled?

– Nem hagyhatsz így egész éjjel.

– Dehogynem. Mit tehetnél ellene?

Nem meglepő a válasza. Feldühítettem, és most eljött a megtorlás ideje.

– Rühellek! – mondom, és fenyegető suttogássá halkítom a hangomat.

– Ilyeneket már sokszor hallottam tőled. Amint látod, meg is békéltem a ténnyel. Úgy fogok aludni, mint a tej, annak tudatában, hogy mennyire rühellsz.

Odalép az ágy oldalához, felhúzza a takarót, és csúfondáros mosollyal néz le rám. Miután jól bebugyolálta magát, elégedetten felsóhajt, bizonyára azért, hogy tudtomra adja, mennyire kényelmesen fekszik, és milyen kényelmetlen az én kuporgásom. Beválik. Feszengek a kemény talajon, mert elzsibbadt a fenekem, gúzsba kötött karom pedig elgémberedett. Ennek ellenére úgy tűnik, tényleg aludni fog, nem valami elvetemült bosszúra készül.

Füttyent egyet, mire mindkét állat feláll és nyújtózkodik egyet a kandalló előtt, amely narancssárga fénnyel hinti be finom szőrszálaik végét. Először azt hiszem, ellenem indulnak. Próbálom lenyelni az ideges csomót a torkomból, de az állatok eliramodnak mellettem, majd felugranak az ágyra, és halk morgással a gazdájuk mellé telepszenek.

Igen, még a kutyáinak is jobb dolguk van. Hogy felejthettem ezt el?

Bár Nadir eltűnt a szemem elől, csak egy kupac rajzolódik ki a takaró alatt, a leghervasztóbb pillantásomat vetem rá, szívesen lángra is gyújtanám vele. Mintha a gondolataimban olvasna, elnyújtottan sóhajt. Ki gondolta volna, hogy egy halhatatlan herceg ilyen kisstílű tud lenni?

– Szép álmokat, fogoly! – mondja határozottan kárörvendéssel a hangjában.

Visszafojtom a szám szélére kívánkozó vicsorgást, mert nem akarom, hogy akár egy szemernyi elégedettséget is érezzen, miközben tehetetlenül meredek a sötétbe, és a megölését tervezgetem. Lassú és fájdalmas halál lesz.

Már csak azt kell eldöntenem, hogy előbb a herceggel vagy az apjával végzek-e.

TARTALOM

A szerző előszava

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Nisha J. Tuli

A NAPKIRÁLYNÉ PRÓBÁJA

URANOSZ EREKLYÉI 1.

Két nő. Egy halálos viadal. Csak egyikük nyerheti el a Napkirály szívét.

Lor tizenkét hosszú, szenvedésteli esztendőt töltött börtönben az Aurórakirály uralkodása alatt. Egyetlen vágya, hogy kiszabaduljon, és megtoroljon rajta minden egyes nyomorúságos pillanatot.

Egy véletlen folytán a Napkirály színe elé kerül, és a rivaldafényben találja magát: kilenc másik jelölttel együtt esélyt kap – talán belőle lesz a királyné. Ha elnyeri a király szívét, akkor szabad lesz, és végre bosszút állhat.

De Lor kívülálló: nem érti, miért helyezték szabadlábra, hiszen ő nem is a Napkirály udvarának alattvalója. A többi jelölt ellenszenvezik vele, és mindent megtesznek, hogy végleg eltávolítsák a játéktérből.

Muszáj nyernie, hiszen ha veszít, meghal. Vagy, ami még rosszabb: visszaküldik az Aurórakirály karmai közé.

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cinzel – SIL Open Font License

Cinzel Decorative – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License