© Csányi Vilmos, 2009, 2023

© Open Books, 2023

Csányi Vilmos további könyvei
az Open Books gondozásában

A bábosok

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Édes Janka

Íme, az ember

Jeromos, a barátom

Jövőpánik (Barát Józseffel)

Kíváncsiságom története

Levegőt

Segítség, kutyás lettem

Sétálgatok a kertemben

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Szép Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-379-9

Hirdetem néktek az emberfölötti embert. Az ember olyas valami, a minek fölébe kell kerülni. Mit tettetek, hogy fölébe kerüljetek?

F. F. Nietzsche (Wildner Ödön fordítása)

Valószínűtlen, hogy radikálisan új tudomány és technológia lenne szükséges ahhoz, hogy egy embert a kibertérbe küldjünk, és öntudatába biztonságosan visszahozzuk.

K. J. Hayworth

Az igazán fontos kérdésekről csak mesélni lehet.

Csányi Vilmos

Fejfájásra ébredtem, valami migrénféle lehet. Frontérzékeny vagyok, a reggelem szörnyű lesz. Nemcsak a fejem hasogat, de a lábam, kezem is, valamint szuroksötét van. Ez nem migrén, de akkor mi a fene? Amikor az éjjeliszekrényen lévő kis lámpa kapcsolóját kezdtem tapogatni, és folyton a semmibe nyúltam, belém hasított, hogy persze nem is otthon fekszem, hanem a másolólabor „műtőjében”, és minden a másolás következménye lehet, bár tegnap igyekeztek megnyugtatni, hogy a szoftröntgenkezelés rövid, gyors, és nincsenek utóhatásai. Miért ég akkor mindenem? Ritkán vagyok beteg. Felkelek. Érzem a lábam, de a semmibe lépek, és a kezemmel sem tudok semmilyen szilárd dolgot megérinteni. Mi történhetett? Talán álmodom. Nem szoktam rémálmokkal bajlódni, de itt, a semmiben lebegni elég rettenetes. Próbálok valamiben megkapaszkodni, de csupán hadonászom, és nem lelek fogódzkodót. Érzem, hogy merre van a fönn és merre a lent. Az viszont furcsa, hogy a levegő megváltozott: tudok lélegezni, de nem érzem, ahogyan a levegő beáramlik a tüdőmbe. Hogyan élhetek levegő nélkül? Megfordulni se tudok, fekvő helyzetben vagyok, de elveszett az ágyam, a párnám, a közvetlen környezetem. Különös, hogy magamat és a végtagjaimat érzem, mindenem megvan, de a világ eltűnt. Ez csupán álom lehet. Valószerűtlen rémálom. Az is furcsa, hogy nem érzem a nyelvemet, sem ízt a számban, és ha ujjaimat összeszorítom, nem érzem őket, szorítok érzetek nélkül, mintha a semmibe tapogatnék. Szorongok.

Hosszan gondolkodtam, miként tudom felébreszteni magam. Talán ha határozottan véget akarok vetni a szörnyű álomnak, felébredek.

Azt hittem, hirtelen felforr az agyam. Egyszerre kavargott benne minden, Lídia, Krisztián, az egyetem, a mindennapi munkám és ez a gyorsan jött másolás. Mielőtt aláírtam a szerződést, hosszan beszéltek a műveletről, elmagyarázták, mire szolgál. Az egész testemről készül egy különleges röntgenfelvétel, és az idegrendszeri adatokat beviszik egy nagy kapacitású komputerbe, ahol kényelmesen fogják tanulmányozni, ha ott működik. Az eddig készült kópiák ezt nem tették. A másolómódszer vagy a komputerre való átviteli folyamat lehetett a hibás. Most remélik, hogy velem majd sikerül. Rám kacsintott az egyik ember, és mosolyogva megjegyezte, lehet, hogy a maga másolatát még életre is keltjük egy számítógépben. Mindenki, aki hallotta, nevetett. Én is. Azt hittem, jó vicc.

Eszembe jutott az utolsó mondat is, amit ettől az embertől hallottam. „Nyugodjon meg, minden rendben lesz, holnap ön már előadhat az egyetemen – még jó, hogy az előadást előre elkészítettem –, a felvétel pedig majd a tudományt szolgálja, segítségével az emberi agy szerkezetét igyekszünk megérteni.”

Miért van sötét? Miért nem foglalkozik velem valaki?

Talán én vagyok a másolat? Nem én magam vagyok, csak a kópiám?

Elképesztő, miért éppen én?

Nem akarok itt maradni!

Azt, hogy az agyam neurális térképét lemásolják, és tanulmányozzák, az rendben, az tudomány. Az viszont, hogy „felélesztik”, nyilván rossz vicc. Arról nem volt szó, hogy belőlem másik embert hoznak létre, jobban utánaolvashattam volna. De ha ez valamilyen primitív formában lehetséges, mi van a lelkemmel? Azt mégsem lehet másolni. Nem járok hetente templomba, de hiszek Istenben, és abban, hogy az ember az ő különleges teremtménye. Hogyan is lehetek akkor én egy komputerben, ha tényleg ott vagyok? Mi lett azzal az emberrel, velem, akit másoltak? Lehet, hogy közben meghalt, és most csak én vagyok itt, ebben a sötét semmiben?

Lehet, hogy meghaltam?

Borzasztó. Ilyen a túlvilág?

Hol van Isten? Vagy legalább egy angyala, aki eligazítana.

Talán mégis a másolatváltozat működik. Itt vagyok bent, a komputerben. Felfoghatatlan.

Mindenkitől és mindentől el vagyok vágva? És ez így is marad? Kiszolgáltatva ennek a kutatócsoportnak? Hogyan lehet, hogy egy másolat, ha már az vagyok, gondolkodik? Ez lehetetlen, kegyetlen dolog, beszélnem kell valakivel, de se nem látok, se nem hallok, se nem tapintok. Ébren vagyok, de bezárva a semmibe, a világtól távol. Ki kell innen törnöm valahogyan, különben megőrülök!

Most jut eszembe, hogy volt valami az elalvás előtt. Egy különleges ágyra fektettek meztelenül, a fejemet műanyag pántokba fogták be, hogy alvás közben se tudjam megmozdítani, mert az tönkretenné a felvételt, beadták az altató injekciót, végül a csuklómra elektródákat kötöttek, és a kezembe nyomtak egy kapcsolót, némi magyarázattal kísérve. Apró áramütéseket fogok majd érezni elalvás előtt, ha jönnek, akkor nyomjam meg a kapcsoló gombját, s ez a jelzés majd segít az ébredéskor is. Akkor nagyon figyeljek ezekre az apró jelekre, mert ezek révén látok, hallok, beszélek majd. Figyeljek nagyon. Azt gondoltam, hogy az altató hatásától segítenek majd megszabadulni, de itt egészen más történt, és ők tudták, hogy hova taszítanak. Hirtelen aludtam el, és nem emlékszem álomra, hacsak ez a kegyetlen helyzet nem álom. Nem kellett volna engedni. Persze én döntöttem el, hogy mehet. Illetve az a másik, akinek a másolata vagyok, és aki nyilván vidáman ébredt, bekaszálja a töméntelen pénzt, és hátralévő életében nincsenek problémái.

De a lélek?!

Istenem! Mi történt, hol vagyok?

Nem figyelmeztettek rendesen. Éhes is vagyok, hogyan lehet itt a semmiben enni? És hugyozni? Muszáj beszélnem valakivel, aki szervezi ezt a káoszt!

A csuklómra kötötték az elektródákat, állítólag ez segít az ébredés után. Hol a csuklóm, és hol a gomb?

Minden erőmmel arra koncentráltam, hogy megtaláljam és megnyomjam azt az átkozott gombot. Hosszú idő után megéreztem az apró áramütést, tehát arrafelé kell keresnem a csuklómat. Jó nyomon vagyok, az ütések erőssége növekedett. Hogyan lesz ebből külvilág?

Hirtelen a másik csuklómon is éreztem egy apró sokkot, elrántottam…

* * *

Az NCT Kutatóintézet emulációval megbízott csoportjának valamennyi tagja a nagy komputer képernyője előtt ült, és diadalordításban tört ki.

Reagál!

– Eszerint érez, és reméljük, rendesen működik majd – jegyezte meg Morrison úr, az intézet vezetője. Gratulált a csoportnak a munkához, és kérte, hogy időnként tájékoztassák a haladásról, reméli, lesz miről, majd távozott.

Hamarosan igazítottak az emulációs programon, a komputerben lévő másolat érzékszervei ingereket kaptak, valamiféle tapintást, ízt, szagot, hangokat és homályos látást, mivel ezek nélkül kaotikus állapotba kerülne az agy, megrohanják a fantáziák, és jelentősen megnő a zavart elmeállapot kialakulásának veszélye.

* * *

Ezek az első nyomai Christian történetének, amelyet az ő megbízásából igyekszem az interneten fellelhető adatokból összerakni. Ő nagy jelentőséget tulajdonít minden históriának, szerinte csak azt lehet megérteni, aminek a keletkezéstörténetét pontosan ismerjük és elbeszéljük, és ez minden létezőre nézvést igaz, legyen az egy kődarab vagy egy roppant bonyolult, folyton-folyvást változó, átalakuló valami, mint az élőlények legtöbbje, és mindez természetesen érvényes a digitális lényekre is, akik olyanok, mint maga Christian.

A történet legtöbbször csupán valamiféle változás, ami megtörténik valamivel vagy valakivel, de lehet akár bonyolult természeti folyamatok összjátéka is, például az evolúció, amely megszámlálhatatlan összetett, önfenntartásra, reprodukcióra képes lényt hozott létre millió évek alatt. Valamennyi éppen élő, létező lénynek leszármazási története van sok ezer vagy millió generációra visszamenőleg, amelyben neki és őseinek minden apró változása bennfoglaltatik. Az élőlényeket olyannak látjuk, amilyennek az evolúciós folyamat adott időbeli pontján a változások sorozata mutatja őket. Az ember feltűnésének is sok millió éves története van, amelynek pusztán nyomai találhatók meg a földbe rejtve. Sokan, Christian maga is, próbálják éppen ezt a történetet visszafejteni, és valahogyan így megérteni, miért lett az Ember olyan, amilyen. De nem egy fontos részlet elveszett, az ember története megmaradt vázlatosnak. A mai digitális világban mindennek jóval több nyoma marad, mint a múlt dolgainak. Az adatbankok mindenről és mindenkiről számtalan adatot őriznek, megfelelő ismeretekkel pontos történet állítható össze a kibányászott adatokból. Már a huszonegyedik század tízes éveiben kísérleteztek azzal, hogy egy-egy ember teljes személyiségét összerakják az interneten szerteszét heverő adatokból. Ezzel akár embermilliókat lehetett pontosan megismerni anélkül, hogy kikérdezték volna őket. A személyiség mindig egyetlen történet pillanatnyi állapota, ami változhat még ugyan, de a változás lehetőségét jelentősen befolyásolja mindaz, ami vele addig történt. Sok nagyvállalat, politikai, hatalmi szervezet a személyiség alapján próbálta kiszámítani, hogy az emberek mit tesznek, gondolnak majd egy adott pillanatban. Hatalmat, piacot, iparágakat építettek ezekre a társadalmi kutatásokra. Christian működése óta ezek az eljárások roppant kifinomultak. A földet lakó néhány milliárd ember összefonódott története szinte pontosan kiszámíthatóvá teszi a jövő hozzánk közelebb eső részét, segít harmóniát teremteni az emberi világban.

Christian engem, a Gug–23-nak nevezett kutatóprogramot, azzal a feladattal bízott meg, hogy felderítsem az ő pontos történetét, ez számára éppen azért fontos, hogy jó döntéseket hozzon, végtére ő is csupán önnön története ismeretében értheti meg saját magát. Gondolhatják, hogy a szingularitás óta, amióta Christian teljes potenciáljával működni kezdett, minden nyoma megtalálható az adatbankokban. Ez valóban így is van, ezt nem szükséges kutatni, a szingularitás előtti időkben történteket azonban még rekonstruálni kell. Részben összeszedni az elheverő adatokat, ha vannak még ilyenek, másrészt pótolni a hiányzókat gondos helyreállítással, hiszen amikor Ő keletkezett, már sok mindent rögzítettek. Kamerák, számítógépek, rendőri jelentések, e-mailek, ezekből minden vele kapcsolatos esemény előhívható, és históriája sokkal pontosabb lesz, jobban is érthető, mint az előtte élt emberé, akiből keletkezett. Az igazán izgalmas része a feladatnak az, hogy az Ő emlékeiben szereplő adatokat, eseményeket összehasonlítsam a valóban megtörtént eseményekkel, mivel Ő csak az uploadolás, a komputerre történő felmásolás óta emlékszik bármire is. Az előtte, Bálint-korában történt események pedig akként derengenek, mint általában az emberek múltja, akik alig emlékeznek bármire is egészen pontosan. Általában felsejlik bennük a rövid esemény képe, mondhatjuk ezt rövid videónak is, de hogy a szereplők pontosan mit csináltak, mit mondtak, azt az elme többnyire megváltoztatja, és aktuális állapotához igazítja. Egyszerűsít, kihagy elemeket, amelyek jelentősek voltak, talán fontosak lennének később, de a felejtés eltüntette őket, és hiányuk befolyásolja a személyiség jelen állapotát. Különösen számottevő lehet a változás az Ő memóriájában, mert az upload lezajlása alatt az elmét óriási trauma éri, hirtelen test nélkül marad, és az emulátorok vigyázatlanságai miatt a memóriája is sérülhet, vagy a stressz okán radikálisan megváltozhat, ami jelentősen módosíthatja a személyiséget.

Ezért én, Gug–23, az Ő krónikása leszek, és igyekszem feltárni a pontos történetét. Mindez afféle önvizsgálat a részéről.

* * *

Az Ötök találkozóját ritkán szervezték meg, és a világ arról sem tudott, hogy egyáltalán találkoznak. Időnként küldöncök tűntek fel, kódolt üzeneteket adtak át a globális világ öt legfontosabb személyiségének, amelyek nyomán valahol összejöttek, nem bíztak a telefonban, az internetben, csupán a személyes kapcsolatokban. Rövid áttekintő elemzéseket hallgattak meg a világ állapotáról és feltétlenül megoldandó problémáiról, majd határozottan döntöttek, és megfellebbezhetetlen döntéseik nyomán százmilliárdok mozdultak.

Most éppen egy oxfordi tudós professzor beszélt hozzájuk, oly közvetlenül és lazán, mintha délutáni teázáson lenne, pedig mégiscsak idegenek ülték körbe az asztalt. Pontosabban ahhoz az öt emberhez beszélt, akiket elé ültettek, hogy ne legyen kénytelen üres székeknek beszélni. A valódi hatalmasságok egy másik teremben tartózkodtak.

– Uraim! Az utolsó években járunk egy szuperintelligencia megjelenése, a szingularitás megjelenése előtt. Ez az egyetlen reményünk a világon kialakult kaotikus állapotok megszüntetésére. A klímaváltozást nem sikerült lelassítani, a bioszféra pusztulása megállíthatatlannak tűnik, lassan kifogyunk a szükséges erőforrásokból, és a népesedés is lassan tetőzik. A különböző országok, kultúrák egészen különböző megoldásokat ajánlanak, és nem alakul ki hatékony globális irányítás, amire pedig nagy szüksége lenne. Egységes, racionális, a problémákat együttesen kezelő rendszer már csak egy szuperintelligenciától várható. Az interneten hozzáférhető, valamint a kollégáim által bemutatott bizonyító erejű adatok szerint a világnak öt helyén készül ilyen intelligencia, matematikai, számítógép-tudományi módszerekkel, figyelembe véve a neurobiológusok eddigi összes ismereteit is az emberi agy működéséről. Nem tudunk eleget az agyról, de intenzív kutatások folynak, ezek eredményeit használjuk. Kilencvenkilenc százalékos valószínűséggel megjósolható valamilyen szuperintelligencia megjelenése. Hamarosan. Mondjuk, egy éven belül. Mindamellett keveset tudunk a szuperintelligenciák várható viselkedéséről. Veszélyes helyzet alakult ki. Mi itt, Oxbridge-ben, tudják, ez Oxford és Cambridge két egyetemének összevont neve, azt gondoljuk, hogy az első ilyen valami, mondjuk, létező, úgynevezett „szingleton” lesz, azaz olyan hatékony rendszer, amely egymagában képes a globális világot irányítani és uralni, s egyben bekövetkezik a „szingularitás állapota, amelyet évtizedek óta jósolgatnak. Az evolúciónak eddig ismeretlen formája indul majd el, a szingleton képes lesz saját maga fejlesztésére, és fejlődése villámgyors lesz, hetek, hónapok alatt minden képzeletet túlszárnyal majd. Ez a fejlődés olyan komplexitású digitális lényt teremt, amelynek belső mechanizmusait, szándékait, terveit, motivációit, értékeit, ha lesznek, nem ismerjük, és hajlunk arra a feltételezésre, hogy egy, az emberrel barátságtalan szingleton kialakulásának nagyobb a valószínűsége. Gondoljanak arra, hogy az evolúció során az ember mellett kialakultak az emberszabású majmok is, legközelebbi rokonunk a csimpánz, fejlett általános intelligencia, de az ember intelligenciája valamivel nagyobb, és ennek eredményeképpen ma a csimpánzok létezése egyértelműen az embertől, és nem a csimpánzoktól függ. A szingleton legelső dolga feltételezéseink szerint az lesz, hogy megakadályozza a hasonló intelligenciák létrejöttét. Gondolják el, milyen globális világ alakulhat ki, ha a szingleton kínai lesz.

Az Ötök némelyikének arcán fura grimasz jelent meg, egyikük határozottan megkérdezte:

– Milyen javaslattal jött?

– Kollégáim többségének és nekem is személyes véleményem, hogy ezt a folyamatot megakadályozni vagy jelentősen lassítani már nem lehet. Minden rendelkezésre álló eszközzel egy emberalapú szuperintelligenciát kellene kifejleszteni, mert feltesszük, hogy az ebből esetleg kifejlődő szingleton barátságos lesz az emberrel. Birtokol szociális értékeket, lesznek motivációi, és lehet vele majd egyezségeket kötni, amelyeket remélhetőleg be is tart. Ilyen irányú kísérletek régóta folynak, habár mindeddig sikertelenek. Ennek a módszernek az a lényege, hogy a megfelelően kiválasztott ember idegrendszeréről valamilyen szkennelő módszerrel aprólékos, a molekuláris szintig terjedő másolatot készítünk, az adatokat alkalmas számítógépes eljárás segítségével – emulációs programnak nevezzük – felvisszük egy speciális, nagy kapacitású számítógépre, „uploadoljuk”, azt remélve, hogy ott működni kezd, és működését mintegy visszafejtve megértjük, miként. Magától vagy némi segítséggel könnyen szuperintelligenciává fejlődhet, amely feltételezésünk szerint nagyobb valószínűséggel lesz az ember világával barátságos, mint a más módszerekkel kialakulók, és mivel segítjük a kezdeti fejlődésében, remélhető, eljön az a pillanat, amikor hajlandó lesz velünk egyezkedni.

Örömmel tájékoztathatom önöket, hogy sikerült olyan szoftröntgentechnikát kifejleszteni, ami élő emberen is alkalmazható másolatkészítésre, ez a kiindulási alap, és más kutatócsoportok birtokában vannak olyan különleges emulációs szoftverek, amelyek a legújabb típusú, párhuzamos működésű komputereken a másodpéldányt befogadhatják, idegrendszerét működtethetik.

Az Ötök egyike megint megszólalt:

– Mekkora a várható költség és a siker valószínűsége?

– Egymilliárd dollár és mintegy nyolcvan százalék.

A következő s egyben az utolsó kérdés arra vonatkozott, hogyan választják ki a másolni kívánt személyt. A professzor elmondta, hogy különböző személyiségtesztekkel, számos ember adatai alapján meghatározták az úgynevezett „gondoskodó” személyiség jegyeit, és egy konkrét személyt keresnek, akinek a saját adatai a legjobban megközelítik a statisztikai átlagot, de intelligenciája jóval az átlag felett van. Arra is vigyáznak, hogy a személy ne a világhatalmak kultúrájából választódjék, hanem valamilyen kisebb, ámde kreatív kultúrából, eddig finn, lett és magyar jelöltek jöttek szóba. Ha elindulhat a projekt, végleges döntést hoznak a nációról. Az emulációt végző kutatók a feladatot várják, munkára készen állnak.

Az Ötök rövid vita után megadták az egymilliárd dollárt, végül is annak idején a humángenomprojekt ugyancsak jelentős összegbe, hárommilliárdba került, és ha értelmét látták, nem krajcároskodtak.

* * *

Az ilyen találkozókról nem készül jegyzőkönyv, de maradtak biztonságikamera-felvételek, valamint a résztvevők legszűkebb baráti és alkalmazotti köreikben napokig tárgyaltak az eseményekről, így nem kívánt nagy munkát tőlem a részletek rekonstrukciója.

* * *

Donald Morrison, a Neuro-Comp-Tech (NCT) igazgatója megbeszélésre hívatta Peter Konradot, az emulációs csoport vezetőjét. Hellyel kínálta, kávét hozatott neki, majd egy darabig magába roskadva meredt a semmibe. Konrad már-már aggódni kezdett, hogy gond lehet a csoport munkájával, de a kurta beszélgetésből nem ez derült ki.

– Pete! Kellemetlen megbízást kaptunk, amelyet nem utasíthattunk vissza. Egyrészt rengeteget fizetnek érte, másrészt a legtekintélyesebb üzleti partnereinktől érkezett az a bizalmas üzenet, amelynek értelmében ez a munka elvégzendő.

– Miről lenne szó?

– Nos, jól ismeri Nick Polstromot. Az ő számtalan kutatócsoportja közül az egyik kidolgozott egy szoftlézertechnikát élő szövet sejtszintű másolására. Titokban tartják, de már élő embert is lemásoltak, történetesen egy kulturálisantropológia-professzort a veszprémi egyetemről, fogalmam sincsen, miért éppen őt, de ez mindegy. Azt kívánják, hogy emuláljuk az idegenrendszeri adatokat, a fejlesztés alatt álló Neuro–9AS programunkkal.

– Uploadolni akarnak egy vidéki professzort? Nevetséges! Mi a fenét akarnak vele kezdeni? A mi programjaink a szuperintelligencia-kutatás reménységei, már egészen jól funkcionáló általános intelligenciájú AGI-programokat készítettünk, még nem érik el ugyan az emberi intelligencia szintjét, de a szakma mohón érdeklődik irántuk. Most kezdjünk el emberi agyból építeni programot, amikor még azt se tudjuk, hogy az valójában hogyan működik? Értelmetlen és felesleges munka, csak elvonja az időt a saját fejlesztéseinktől.

– Tudom, Pete, egyetértek veled. De a költségvetésünknek jól jön ez a bevétel, százmilliókról van szó. Nem is értem, hogy Polstrom honnan szerzett ennyi pénzt, és az valójában mennyi lehet, ha még nekünk is ennyit tudnak majd fizetni. Mi nem kívánunk az emberi agy alapján dolgozni, végig a kezünkben akarjuk tartani a programot, és jelentős eredményeket értünk el, ha ezzel nem kürtöltük is tele a világot. Mindegy, Pete, ezt kötelességünk megcsinálni.

– Egyedül nekünk vannak olyan programjaink, amelyek futtathatók az új típusú, párhuzamos rendszerű komputereken. Tudod, hogy ezeknél a legnagyobb nehézséget a programozás jelenti. Ránk ömlesztik azt az elképesztően sok adatot az emberi agy finomszerkezetéről, és azt képzelik, hogy ezt csak úgy, ukmukfukk feldobjuk a komputerre.

– Nem, Pete, a helyzet ennél sokkal rosszabb, Polstrom azt képzeli, ha megoldjuk az adatok bevitelét, azok maguktól összeállnak működő programmá.

– Ez képtelenség!

– Bizonyos esélye van annak, hogy az adatok eleve rendezettek, és ha úgy történik a bevitel, hogy ezt a rendet nem zavarjuk meg, akkor működni kezd. Tudod, eléggé elterjedt nézet, hogy az agy maga is számítógép, csak nedves. Mintha 3D-s printet készítenél az adatokról: nyomtatsz egy agyat digitálisan, a benne található programokkal együtt.

– Jó, tegyük fel. Vannak csodák. Létrejön egy működő agy, de mi történik a memóriával? Lehet, hogy az a valami, amit az adatbevitellel kapunk, tanulóképesnek bizonyul, mint az újszülött baba, de évtizedekig kell majd tanítani, hogy az emberével összevethető intelligenciája legyen.

– Lehet, Pete, de az már nem a mi dolgunk lesz, azzal bajlódjon majd Polstrom. Én azt gondolom, ti el tudjátok készíteni az emulációt, hiszen egyedül ti értitek az új géptípust, és ha még nem vagytok is virtuózok benne, elegendő tapasztalatotok van. Nem hinném, hogy az adatbevitel ne sikerülne. Legfeljebb az eredmény nem lesz olyan intelligens, mint azt a megrendelők remélik. Én arra szerződtem, hogy valamiképpen működni fog, ha a nekünk átadott adatok megfelelők, és amint elvégeztük a szükséges teszteket, az egészet átadjuk nekik, nem is tudom, kiknek, és végeztünk. Folytatjuk a magunk sokkal sikeresebbnek ígérkező munkáit.

– Rendben van, főnök. Látom, vitának helye nincs. Az emulációt meg fogjuk csinálni, de hogy intelligens lesz-e, arról fogalmam sincs. Erősen kétlem.