Zbirka Eho, 16

Jan Němec
Dějiny světla

Naslov izvirnika: Dějiny světla

Copyright by Jan Němec, 2014
Copyright by HOST – Vydavatelství, s. r. o., 2014
Copyright for Slovenian edition by Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, 2017
Copyright for translation by Tatjana Jamnik, 2017
All rights reserved.

Vse pravice pridržane. Brez pisnega dovoljenja lastnikov pravic ni dovoljen prenos e-knjige na druge spletne naslove, reproduciranje, distribuiranje, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba v kakršnemkoli obsegu ali postopku.

To e-knjigo lahko uporabljate samo za osebne namene. Če bi jo radi komu podarili, prosimo, kupite dodatni izvod za vsakega obdarjenca. Hvala, da spoštujete avtorske pravice in trud, vložen v pripravo knjige.

Prevedla Tatjana Jamnik
Uredili Alenka Jovanovski in Barbara Okorn
Oblikovanje naslovnice Dragana Nikolić
Prelom Zveza Modro-bela ptica
Izdalo in založilo Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, Vnanje Gorice, Nova pot 142, 1351 Brezovica pri Ljubljani
Za založbo Tatjana Jamnik
Vnanje Gorice 2017
Elektronska knjiga
Prva elektronska izdaja
Cena: 6,99 EUR

Dostopen format: EPUB
Način dostopa (URL): http://knjigarna-bookshop.eu

Knjižno delo je izšlo v okviru kulturnega projekta, ki ga sofinancira Javna agencija za knjigo Republike Slovenije.
Projekt je v okviru programa Ustvarjalna Evropa podprla Evropska unija.
Prevod te knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo Češke republike.

Kataložni zapis o publikaciji (CIP) pripravili v Narodni in univerzitetni knjižnici v Ljubljani
COBISS.SI-ID=291456000
ISBN 978-961-7020-25-0 (epub)

Jan Němec

ZGODOVINA SVETLOBE

Roman o fotografu Františku Drtikolu

Prevedla Tatjana Jamnik

http://policadubova.org

Kazalo

Prolog

I.

II.

III.

Intermezzo

IV.

V.

VI.

Epilog

Opomba avtorja

Uredniška opomba

Opomba prevajalke

Slovarček

O knjigi

O avtorju

O prevajalki

Knjige založbe KUD Police Dubove

mojim učiteljem

Le eno ljubim jaz, a kaj je to, ne vem;
in ker ne vem tegà, prav to izvolil sem.
ANGELUS SILESIUS

K vragu s prvo osebo.
SAMUEL BECKETT

Prolog

Dan, preden se to zgodi, sediš za mizo v rudarski bajti na obrobju Příbrama. Na nasprotni strani hiše stojita bela kredenca z obtolčeno posodo in stara poslikana omara. Na steni visijo sveta podoba, hišni žegen in lesen križec iz dveh krepelc, zvezanih z rjasto žičko. Kosi perila na vrvi, napeti nad pečjo, so videti bolj kot cunje za brisanje tal, toda pòd bi bilo treba predvsem popraviti: izpod desk se oglaša prasketanje miši in drugih bitij špranj, skrivališč in zakotij. Čez naslonjalo stola visijo preznojene šihtne cote, čeznje pa še flekast usnjen predpasnik.

S Hynkom zreta v spalca, ki je te reči odložil tja, in mu osredotočeno pošiljata sporočilo, naj se končno zbudi. Zleknjen je na slamnjači, iz katere štrlijo temne bilke, in globoko diha.

Hynek previdno zažvižga, njegov ata se še zgane ne.

Nedokončan štufnverk kraljuje na polici na dosegu roke, vendar se ga sama ne smeta niti dotakniti. Hynek čez nekaj časa ne zdrži več in se iztegne vsaj po dveh glinenih figuricah, po dveh malce krušljivih odpadnikih, ki se valjata ob strani. Enega potisne predte, možica previdno primeš med palec in kazalec ter se skloniš k njemu: Si bil kdaj v srebrnem mestu? šepetaš z njegovimi usti. Pri srebrnih vratih?

Tja pelje samo en štoln in tega straži sveti Prokop s hudičem na verigi. Ampak jaz poznam geslo, šepeta Hynek z drugim nagcem v rokah.

Daj povej ga.

Kaj si pa vidva tam šepečeta, lumpa? se oglasi iz kota sobe.

Hynek se razveseli: Oče, a ne spite več?

Prmejduš, kot da se tu sploh da? se možakar usede na postelji. A je štacunarjev pob že spet z nama? se s kitastimi rokami praska po kosmatem oprsju. No ja, vsaka roka prav pride, ampak jedel boš pa šele doma …

Hynek steče po kanglo vode in oče se po obrazu pljusne tako sunkovito, da poškropi še hrapavi zid za sabo. Podrgne se pod pazduho in zaspano pridrsa k mizi, s stola vzame šihtne cote in jih vrže na posteljo. Usede se in se razgleda naokoli, kot da bi to videl prvič ali kot da bi se najprej sploh moral prepričati, če je vse na svojem mestu. Je, vse ždi v polmraku in vrača pogled neprespanemu gospodarju: podoba bogorodice, vezenina, lonec, koledar, ob eni nogi mize je klobčič speče mačke, ob drugi malce manj mršava gruda gline. Ta zdaj pristane zgoraj na mizni plošči, polni raz, in Hynkov ata jo omoči.

Tako so vsi ljudje iz ila, iz prsti, iz katere je bil Adam ustvarjen,[1] zarecitira, se pokriža, prižge petrolejko in nato doda: Še kakih deset dvanajst jih rabimo.

Zatem se gre pomokrit na dvorišče.

V hiši vlada mrak, čeprav je šele popoldan, okna so majhna, pomembnejše kot svetloba je zadržati toploto. Glina se pod rokami voljno razteguje, njena vlažnost tu pa tam privabi odsev plamena, hitro ga skušaš vtreti noter. Oblikovanje figuric ti gre malce bolje od rok kot Hynku, primeš košček gline in v dlaneh iz njega narediš valjček, s katerim nato delaš naprej. Hynkov oče te občasno usmerja in že po tem se vidi, da te ima za sposobnejšega, kajti za Hynkom mora venomer kaj popravljati in mu skoraj nič ne govori. Uporabljaš majhen nožič z obledelim držajem, z rezilom ločuješ roke od trupa in noge drugo od druge, kak rudokop mora biti na široko razkoračen, da bi se lahko pošteno uprl v kamen, to je kopač, nadzornik samo postava s prekrižanimi rokami, še naslednji pa čaka, da mu naložijo hund, to je laufar z mišičastimi nogami.

Pa v šoli? vpraša Hynkov ata.

Fráňa je moral stat v kotu.

Ne sprašujem, kaj on, ampak kaj ti.

To ni bilo fer, Hynek goni svojo.

Hynek je znal, rečeš in skušaš odvrniti pogled od deformiranega palca z zgrbančenim nohtom, izpod katerega si Hynkov ata pravkar trebi umazanijo.

Končno štufnverk s police roma naravnost na mizo. Poklekneš na stol, da bi dobro videl, pripogibaš se, mizna plošča te tišči v rebra.

Štufnverk ima več nadstropij in v celoti meri krepko čez meter. Videti je kot kaka preluknjana gora ali odlomljen osir, pravzaprav je potreben kanček domišljije, da bi pred sabo dejansko zagledal model rudnika, nekako prekucnjenega na glavo. Na semnjih in svetogorskih žegnanjih se pojavljajo precej bolj dovršeni primerki, z lesenimi, filigransko izrezljanimi figuricami in raznimi mehanskimi pogruntavščinami, ki domiselno nakazujejo obratovanje rudnika, krajevni mojstri s tem kar spodobno postrani zaslužijo. A tudi na štufnverku Hynkovega ata imajo rudarji, ki prodajajo zijala na posameznih obzorjih, lepe uniforme, na hauptlaufu pa se vidijo bleščeči tiri, izdelani iz dveh žičk. Na glino so odzunaj prilepljeni kamni, kosi kremena, lesketajoča sljuda in seveda srebrova ruda, sol tukajšnje zemlje. Od zgoraj se spušča glavni jašek, nekaj trsk v njem pa malce nerodno nakazuje mehanizem kamšti in šale; kamšt je videti bolj kot navadna lestev. A tisto, kar vsakogar najprej pritegne, so obrazi rudokopov, premazani z rumeno barvo, ki tem možem globin daje nekoliko nadzemski izraz, kakršnega imajo na naivnih slikah svetniki. To ni naključje, izdelovalci štufnverkov so se vsega naučili od jasličarjev, tu in tam pa se kipec rudokopa ali romarja tudi seli, če je treba priskočiti na pomoč v jaslicah ali v jami.

Dan, preden se to zgodi, Hynkov ata prida par homunkulusov na prosta mesta, pobrundava si in jih majčkeno še popravlja. Potem iz peči potegne dvokilski hlebec kruha in namesto njega vanjo naloži mančaft, ki ste ga zgnetli.

Medtem ko sem spal, sta šušljala o srebrnem mestu, navrže. No, pa mi šibajta po pir …

Na tej strani Příbrama se stiskajo uborne rudarske bajte, včasih bolj samo barake, od ene do druge vodi blatna pot s trakom trave po sredi, tu smrdi po živalih in pomijah. Rudarji, ki so bili podobno kot Hynkov ata na jutranjem šihtu, lezejo na prag, kadijo, nekaj brkljajo, ženske poleg njih dojijo otročaje ali režejo krompir v kastrolo, lasje prilepljeni na čelo, naokoli vohljajo psi.

Je konec maja, spotoma brcata v regrat, njegove lučkaste glave se razletavajo na vse strani.

V gostilni se z brado opreta ob visok točilni pult, vohaš grenak vonj izkapanega piva in izpljuskane pene. V ustih se ti maje zadnji mlečni zob, že od jutra si ne moreš pomagati, da ne bi ves čas bezal podenj s konico jezika, tako kot če riba poskuša priti pod kamen na rečnem dnu. Na eni strani ti je že uspelo odluščiti zob od dlesni, čutiš svojo kri in jo sesljaš premešano s slinami. Krčma naokoli buči, rudokopi splakujejo kameni prah z ustnic v želodec, da jim ne bi šel ves v pljuča, ponoči pa ga nato otožno in boleče mokrijo pod vrtoglavim nebom, toda ti zaznavaš samo krvavo sladko notranjščino svojih ust.

Po poti nazaj srkneta iz vrča in tudi Hynkov ata vama malo odlije. Nato pripoveduje o rudarjih, ki so bili pred davnimi časi obsojeni na smrt, ko je iz skale nekaj sto metrov pod zemljo pridrla voda in laufe spremenila v divje brzice. Toda v resnici so se čudežno rešili, ker so bili pobožni in so zavzeto molili, in njihovi plemeniti potomci še danes živijo v srebrnem mestu globoko pod zemljo. Ko bo napočil čas, se bodo dvignili na površje in oklopljeni s srebrnimi ščiti zavladali svetu.

Tam se vse tako leskeče, da lahko že ena sama petrolejka obsije cel trg, pravi Hynkov ata. In vsi konji tam imajo srebrna kopita, podkovana v belem ognju, in ta v drncu zvonkljajo. In na enem takem konjičku, se pravi, ne takem kot ti naši zdelani rudniški konji, oslepeli od teme, na enem takem konjičku jaha srebrni princ, klopa klop klopa klop, ko gre mimo, se vsak ozre za njim. In ta princ si mora nadet zarjavel oklep in si v njem izbojevat zlato krono …

To zgodbo znaš na pamet, a jo rad znova in znova poslušaš. Pri vas doma teh knapovskih pravljic ne jemljejo resno in tudi kosmatih šal o berkmandeljcih nihče ne pripoveduje.

Ampak le od kod bi vzel zlato krono? kakor vedno vpraša Hynek.

Po tajnem štolnu se mora prebit tja do zlatega mesta, ki leži še globlje, in jo pridobit od njegovih prebivalcev.

V mislih naštevaš: Příbram, Březové Hory, Benešov, Praga, Dunaj, srebrno mesto in zlato mesto, Pariz, Petrograd …

Dan, preden se to zgodi, potegnete figurice iz peči. Razočaran si. Razpokane so in sajaste in nekatere imajo ogabno glavo, videti so kot mančaft po kaki rudniški katastrofi, obupanci, izvlečeni iz globin. Hladite jih v vodi, vendar nič ne pomaga, izmed njih izberete tri najboljše, vse druge pa hoče Hynkov ata vreči v ogenj. Malo ti jih je žal, enega zamorca z razpokano nogo ti uspe rešiti, preostalih šest konča v plamenih, še vlažni so, samo zasika.

Svojega osmojenega Adama skrbno zaviješ v star časopis in se odpraviš domov. Po ulici že hodi svetilkar, vandraš za njim, z enega konca ulice na drugega, in svetilke se prižigajo pred tabo kakor svetlobne boje.

* * *

Pri peti uri pouka vrata razreda odpre ravnatelj. Pokima, se odkašlja, šolnik priskoči k njemu, ga z resnim obrazom posluša in vas nato pošlje domov, niti vam ni treba do konca napisati spisa.

Na trgu punce iz dekliške meščanske šole skačejo ristanc, branjevci pospravljajo stojnice in se odvažajo z vpregami. Vesel si, da greš domov prej kot ponavadi, ko bi si vsaj lahko še kaj kupil, ampak za te tri krajcarje v žepu ne boš kaj dosti dobil, zapovrh pa poskušaš varčevati. Upreš se vsem skušnjavam in se po Praški ulici privlečeš domov. A namesto da bi zavil naravnost gor, se še ustaviš v očkovi trgovini z mešanim blagom. Ta ima velike steklene izložbe, za katere oče rad skrbi, pred vrati se grmadijo pletene košare, drugo blago visi na kavljih.

Oče ravno bere Horymírja, se pravi, lahko bi se zdelo, da bere, vendar v resnici že nekaj ur računa, kako je mogoče, da trgovina izkazuje čedalje nižji izkupiček, čeprav ima večji promet, in si na straneh příbramskega razvedrilnega in poučnega tednika z drobno pisavo zgolj dela zabeležke in zapisuje vmesne seštevke.

Ošvrkne te s svojimi bliskajočimi očmi, seže pod pult in reče: Iz katere roke bi?

Na eno pokažeš, on to neopazno preprime, da te ne bi po nepotrebnem mučil, in pred tabo se pojavi nov kohinor.

Svinčnik je dolg in bel in ima na enem koncu radirko. Svinčnika z radirko nisi še nikoli videl, čeprav se na svinčnike zadnje čase kar dobro spoznaš. Na belem laku je z ličnimi črnimi črkami napisana tista skrivnostna beseda koh-i-noor. Stečeš v zaplečje trgovine, odvržeš šolsko torbo in iz majhne platnene pušice izvlečeš kovinski šilček. Hip zatem se iz njega začne viti dolga lesena čipka, kakor vedno si želiš, da bi ti svinčnik uspelo ošiliti naenkrat, kot kadar mamica lupi krompir, ampak to se posreči le malokdaj, tudi zdaj odrezek z belo obrobo sredi šiljenja odpade in pristane na tleh.

Mizo potisneš k majhnemu zaprašenemu oknu, da bi lahko risal pri boljši luči. Svinčnik z užitkom obračaš med prsti in zreš v njegovo špico, ta se edina ne vrti, z jezikom rajaš okoli razmajanega zoba in za hip premišljaš, kako je mogoče, da se svinčnikova konica ne premika, tuhtaš, ali bi to morda zaupal očetu, ki pozna odgovor na tovrstna vprašanja, zapovrh pa je vesel, da sprašuješ. A še preden se utegneš odločiti, zadeneš ob drugi, mnogo resnejši problem: Je v mini tega svinčnika že vse, kar se bo z njim narisalo? Ali je dovolj, da to samo v pravem trenutku iztreseš na papir?

Zatopljen si v lastne misli, zato smisel stavka, ki ga zaslišiš iz trgovine, dojameš šele z zamikom: V Marijinem šohtu gori.

Gori? Kako to mislite?

Takoj rabimo vato, povoje, jodoform, kis, pa če imate, še kakšne gobe za umivanje.

Počakajte, reče oče, počakajte vendar. Od kdaj pa skala gori, lepo vas prosim?

Tesarba, spoštovani gospod. Pa saj je tam vse iz lesa. Podporje v šohtu, lojtre, kamšt, uskladiščeni material. Zakaj neki pa v rudniku zaposlujejo cimprmane? Po pravici povedano jim tam gori kot kocine … – saj veste, kje.

Na riti, dopolniš v mislih, iz samega otroškega veselja nad prostaško besedo; prostaške besede so ti všeč, prepovedane so, včasih si jih naskrivaj govoriš drugo za drugo in čakaš, ali se bo kaj zgodilo. Ampak zdaj ni časa za to. Narediš nekaj korakov proti vratom, da bi ugotovil, kdo je pravzaprav pridrvel v trgovino. Skozi režo zagledaš moškega v uniformi prostovoljnih gasilcev, kako si briše znoj s čela. Oče že koraka po trgovini, zlaga blago na pult in medtem naprej izprašuje: Kako resno pa je?

Cela popoldanska izmena je doli, pravi zadihani gasilec in si razpenja gumbek na srajci. Več kot osemsto knapov.

Osemsto?!

Gasilec si z eno roko na prst nestrpno navija dlake, ki se mu bleščijo v razgaljenem izrezu, z drugo pa se opira ob pult: Nekateri so kilometer globoko in nad glavo imajo ornk kres …

Povojev je zmanjkalo, opravičujoče reče oče. A ne morejo ven?

Tam je precejšen kažin, ogenj se je razgorel čez več obzorij. V Marijinem šohtu so se zapovrh prežgale zajla pa vele na kamšti.

Oče na pult položi zavoj velikih gob za umivanje in dahne: Sveti križ božji.

Še kis bi prosil. Brez v kis namočene gobe čez gofljo tam doli nič ne opraviš.

Za priprtimi vrati prisluškuješ temu pogovoru in preplavlja te vznemirjenje. Vidiš izvozni stolp, iz katerega se vali dim. Tega ni težko narisati, nekako ustreza gibu roke, ki bezlja po papirju, in ti maš neukrotljivo potrebo prekriti blok z velikanskimi oblaki dima, ga vsega divje počečkati in nazadnje mehki grafit še razmazati s prsti. Gori! Gori! Gori!

Vam bom pomagal odnesti, reče oče, potem ko vse skupaj nabere v veliko košaro.

Ni treba, rajši pustite odprto, danes zlepa ne bomo šli spat. Nato se gasilec še obrne na vratih: Ampak če bi lahko pogrešili par flaš ruma za reševalce, nam jih pa le pošljite.

A takrat že stojiš ob očetu. Tam res gori kot kocine –

Gasilec samo pokima, duška si da šele na ulici.

Jim lahko to jaz odnesem tja, oče?

Ti?

Tiste steklenice ruma vendar.

Bova rajši poslala Máňo, kaj praviš?

Toda izkaže se, da ni nikogar doma, in tako čez pet minut že spet tečeš nazaj po Praški ulici. Opotekaš se po tlaku Glavnega trga, kjer dekleta še vedno skačejo pekel vice svet nebesa, in vsega te vleče na eno stran kot preobremenjen čoln, ker je tistih šest steklenic ruma, zavitih v Horymírja, da se ne bi slučajno razbile, pretežkih zate. V naglici se jih oče ni domislil zložiti v dva cekarja, da bi se teža enakomerneje porazdelila.

Prečkaš Karlov trg in Prokopsko ulico, potem pa jo že po cesti med polji mahneš naravnost v sosednje Březové Hory. Kot kaže, se je novica o požaru razširila enako hitro kot sam ogenj. Po poti se pomikajo cele množice. Rudokopi iz jutranje izmene se vračajo preverit, kaj se dogaja z njihovimi tovariši, spremljajo jih skuštrane žene, zamazane od saj iz črne kuhinje, in vlečejo otroke, ki ne dohajajo njihovega koraka. Ko se na pol poti zaustaviš, da bi razbremenil bolečo ramo in predel cekar iz ene roke v drugo, tok ljudi pridre čezte kakor voda čez kamne v rečni strugi. Bolj kot pod noge vsi gledajo proti obzorju, kajti tam se na nebu pne znamenje: poleg počasnega dima, ki se vsak dan dviga iz dimnika žgalnice, se zdaj iz predrte strehe izvoznega stolpa vali drugi stožec, nekajkrat debelejši in gostejši. Bruha debele pljunke črnega dima, ki se po sinjemodrem nebu razlezujejo kakor siva patina.

Natanko tako bi to narisal, a misli so ti že ušle drugam. Pridružiš se dvema sošolcema, imata prazne roke, in tako vsak dobi po eno steklenico. Eden od njiju je rudokopov pob, ves čas drdra, da v rudniku narobe hodi samo voda, ta lahko brizgne iz skale, poplavi lauf, oče je imel baje strica in tega je voda splaknila kakor kurjak. In voda bo ogenj pogasila, večkrat ponovi, treba je samo napolnit par hundov, ane, nato pa kar naenkrat zamenja ploščo in reče: A vidva sploh znata plavat? Glavo moraš držat lepo nad vodo, drugače ti gre v nos …

Ko se približate rudarskemu revirju, struga ceste množici ne zadostuje več, ljudje se valijo po polju kot v falangi in tacajo po kalečem žitu.

Val vas prinese vse do prašnega dvorišča Anine jame. Vsi tekajo sem ter tja, razburjeni in preplašeni, ker se ne ve točno, kaj se tam doli pravzaprav dogaja; črni oblaki in zrak, smrdeč po zažganem, ne obetajo nič dobrega. Predstavniki rudniške uprave, gasilci, zdravniki in samaritani dajejo zmedene napotke. Razni jaški izmetavajo rudokope, ki so se dol spustili čisto drugje, kot da bi se prebavnemu traktu največjega rudnika srebra v monarhiji zmešalo. Črevesje zemlje krčevito trza in iz globin se oglaša zvonjenje na pomoč. Postaja jasno, da se je rudnik spremenil v velikansko peč in da je glavni jašek pravcati dimnik.

Pod površjem je tu razpredenih več kot štiristo kilometrov povezanih rovov, štolnov in roln, to je celo podzemno mesto, peklenski labirint, v katerem se sam vrag ne bi znašel, velikanski babilonski stolp, zgrajen navzdol v zemljo.

Po dvorišču jahajo orožniki, a gosti dim in prestrašena množica plašita konje. Neki pijanec hodi med ljudstvom in igra na harmoniko, kot da bi bilo vse to samo dober kabaret, dokler mu je nekdo ne strga s prsi.

Le v Aninem jašku se dim še ni razširil. Kamšt in šale tečejo brez prestanka in zdaj pljuvajo ven omotične rudarje kot koščice od češenj, temeljito prežvečene. Naravnost pred očmi zbrane množice se zvijajo v krčih, na prazno bruhajo, se dušijo – imajo saje v ustih, oteklo sluznico in grdo jim brbota v pljučih. Čeprav so ubežali neposrednemu ognju, so na površje privlekli zastrupljeno telo, glavo jim hoče raznesti in vrti se jim, ko se kri, polna ogljikovega monoksida, zaman poskuša vezati s kisikom. Nekateri glasno tarnajo, drugi bolščijo v nemem šoku, tretji so že zdavnaj padli v nezavest. Ženske naokoli sklenejo roke, molijo, besede v ustih jim sikajo in šuštijo, kot da bi se same plazile čez vroče kamenje. Rudniški zdravniki so dali iz bližnjih hišic prinesti postelje, v katere zdaj kar pod milim nebom polagajo opečene in omamljene, na glavo in na prsi jim v naglici polagajo mokre obkladke in jim za krepčilo vlivajo konjak v grlo. Tisti, ki so v razbeljenem drobovju zemlje izgubili zavest, dobivajo umetno dihanje in eter pod nos. Rdeča sluznica in kratka sapa sta v vseh primerih enoznačni: akutna zastrupitev z ogljikovim monoksidom.

Tako se dela, ploska rudarjev pob, ko se razširi novica o gašenju. Prišla bo mačka iz mačnice, vzela miško iz mišnice, se skloni k tebi in prosi za še en šluk ruma. Tri hunde vode, pa ognja ne bo več, to že ves čas pravim.

Toda dima in čada ni manj, pač pa čedalje več. Gorenje poteka nepopolno, namesto da bi ves les hitro izgorel do skale, se zdaj ogenj v temnih votlinah divje pari z vodo in plodi oblake strupenih hlapov; pozneje to nekdo preračuna: iz enega litra vode tisoč litrov pare. Čad otežuje reševalno delo, izvajajo se preskusi z gorečimi baklami, toda plamen preživi le do osmega obzorja, potem luč zadušijo strupeni plini in pomanjkanje kisika.

In kjer dim zaduši luč plamena, zaduši tudi človeka.

Iz globin se še vedno oglaša signalno zvonjenje, ljudje na površju družno štejejo, za katero obzorje gre. Šteješ z njimi, včasih tja do trideset. Vendar se pogosto zgodi, da se kdo ušteje, bodisi omotični obupanec, ki tam spodaj z zadnjimi močmi zvoni na pomoč in mu numere poplesavajo pred očmi v skupnem roju s pikicami, bodisi izčrpani strojniki pri kamšti, na katerih sredi tega kaosa leži vsa odgovornost.

Tudi ti še cukneš malo ruma, nato pa steklenico že predaš prvemu samaritanu, na katerega naletiš: Gospod oče František Drtikol, lastnik prodajalne z mešanim blagom na Vaclavskem trgu v Příbramu, reševalcem pošilja ta rum, zleti iz tebe.

Grazie, ragazzo, alkohol ima čudežne učinke, zine samaritan in steklenico obrne na glavo. In nemara zato, da bi to dokazal, kot bi dobil krila, brž plane k drugemu izvlečenemu rudokopu.

Ves sesut se je pripeljal v jamskem vozičku, ker so se mu noge šibile kot dva trsa. V glavi ima pošteno štalo, dvorišče se mu maje sem ter tja, ko ga muči vrtoglavica. Vidiš, da ima opečen obraz, eno oko rdeče in drugo zlepljeno, ustnice in ušesa so mu pomodreli. Roke krčevito tišči k telesu in samaritan le stežka potisne prste med roko in trup, da bi potipal zapestje.

Slaboten in nepravilen utrip, izjavi, hitro moramo nekaj spravit vanj.

To si razlagaš kot napotek in priskočiš bližje. Rudokop ne le da tišči roke k prsim, temveč krčevito stiska tudi čeljusti. Šihtne cote ima raztrgane čez celo ramo in skozi luknjo se vidi rana, iz katere lije karminasta kri. Usnjeni predpasnik mu je nekdo zagonetno zavezal okrog vratu in ga zatlačil pod uniformo kakor slinček. Samaritan previdno vleče predpasnik iz izreza, spodaj se ga na prsih držijo dlake, zlepljene od krvi, to mora boleti, a moški se ne meni za to.

Ni druge, čeljusti mu bo treba na silo razpret, meni samaritan. Med zobe mu bom porinil špohtelj, ti mu boš pa rum vlil v goltanec. A razumeš? Pa probaj pociljat čim bolj globoko. Razpre mu čeljust in iz odprtih ust, v katerih manjka večina zob, zaveje gniloben zadah; tudi jezik ima ta revež črn, kot da bi mu v gobcu zgnil. Najprej mu z rumom pljuskaš po bradi in po vratu, potem pa že zadeneš točno v tisto temno jamo na sredi malone človeškega obraza.

Moškega strese močan krč in bruha ti k nogam.

Prenesejo ga k posteljam, ki so jih potegnili na plan, in ti od daleč opazuješ, kako ga oskrbujejo dalje. Zopet mu merijo utrip, z gobico brišejo obraz, zdravnik se sklanja nad rano in skuša zaustaviti krvavitev. V nekem trenutku se moški sunkovito vzpne, pade in se spet vzravna, zdravnik ga pritisne na ležišče, nato pa ga potreplja, tako kot se miri konja.

Poleg njega leži moški, ki je že oskrbljen, vso glavo ima povito, videti je kakor mumija. Ne moreš si pomagati, da ne bi strmel vanj. A pri tem ne paziš, in ko se vajine oči srečajo, ti moški pomigne. Primotaš se k njemu, nekaj zahrope, nato pa te zgrabi za roko in te netaktno potegne bliže. Poiskati moraš njegovo ženo. Prepoznal jo boš … s težavo diha, noseča je … trebuh … kakor boben, se prisili v kisel nasmeh. Zázvůrková, izdahne.

Sploh ne veš, kako bi tukaj v tej vsesplošni zmešnjavi lahko koga našel, in tega niti ne poskušaš. Sredi tega direndaja stojiš kakor zamaknjen, česa takega tvoje oči še niso uzrle. Doslej si videl kvečjemu to, kako rodi koza ali kako se ubijajo kokoši, kako je mačka ujela ptiča in ga raztrgala na kosce, ali pa grdo izmaličeni palec Hynkovega ata. Zaprepadeno gledaš okoli sebe. Pozneje boš moral to pošteno pretuhtati, največ reči te tako ali tako prešine šele zvečer v postelji, ko misel trepeče nad tabo na tenki vrvici kakor zmaj v zraku; in kakor temu zmaju ji smeš pošiljati pisemca z vprašanji, na katera ne zna odgovoriti niti očka.

V tistem trenutku pa jo ugledaš. Sicer je videti malce starejša, kot bi pričakoval za ženo tega možakarja, ampak mogoče ji leta dodajata samo trdi izraz na obrazu in nagrbljena drža. Vsekakor pred sabo potiska velik trebuh, zdi se, kot da bo vsak čas rodila; otroka pod srcem nosi kakor utež, ki jo vleče k tlom. Nobenih prsi nima in nasploh se zdi nekam posušena, kot da bi vso svojo mokroto že prelila v plod, sama pa postala le še sušeči se ovoj, mrena, lupina. Obraz ima kakor suho slivo in oči globoko udrte.

Nekaj časa traja, preden ti uspe pritegniti njeno pozornost. Očitno išče svojega moža, razgleduje se na vse strani. Milostljiva gospa Zázvůrková …? Potegnil bi jo za črno jopo, pa se je nočeš dotikati.

Zázvůrková, praviš? te končno opazi. A me kdo išče, poba?

Vaš gospod mož.

Ah, moj mož … položi roke na trebuh in za hip zapre oči.

Pokažeš proti poljski bolnišnici.

Prav imaš, grem prec tja pogledat. Še bolj se sključi, da je nazadnje videti, kot bi bila esasto sestavljena iz dveh lokov, spredaj orjaški trebuh, zadaj velika grba. Od daleč vidiš, kako pristopi k ležišču moškega, ki je medtem od izčrpanosti zaspal, in z obema rokama prime njegovo dlan. Poljubi ga na čelo, drugo roko si položi na trebuh in mu nekaj šepeta.

Zázvůrka, šepeta. Sem že tukaj, tvoja gospa …

Pozno popoldne iz žrebalne skrinjice zemlje vlečejo nove mrtve. Ljudje se zberejo okoli njih kakor kovinski opilki okoli namagnetene palice. Ni privlačnejšega, kot je smrt, resnični mysterium tremendum et fascinans,[2] in tudi ti se ne odpoveš temu prizoru. Med odraslimi se prerivaš naprej, tudi ti bi rad končno videl koga mrtvega, kajti to presega še najbujnejšo otroško domišljijo.

Pa se ti ponudi priložnost: Prvi mrtvi je laufar Václav Sladký iz bližnje občine Kamenná. Pripeljali so ga z osmega obzorja, iz osmega peklenskega kroga jame Vojteh, star je devetindvajset let; identificira ga žena, ki bi se bila kmalu zatem vrgla v ustje Vojtehovega jaška, če ji tega ne bi preprečili prisebni reševalci. – Drugi mrtvi je sedemintridesetletni kopač Václav Krotký, kot da bi s tem čudnim sozvočjem imen – Sladký in Krotký – kdo hotel nakazati, da so prvi na vrsti nedolžni. – Kot tretjega mrtvega izvlečejo abzerja Antonína Peška, ki je dan poprej praznoval petdeseti rojstni dan, pa vendar ni hotel zamenjati jutranje izmene za popoldansko; smrt ga je doletela na sedemindvajsetem obzorju jame Ana, približno osemsto trideset metrov pod zemljo in tristo metrov pod ravnjo morske gladine. – Antonín Pešek je umrl med reševanjem četrtega in petega mrtvega, kopačev Jana Rennerja in Jakuba Kalíka. – Osemintridesetletni oče treh otrok Augustin Míka je šesti mrtvi; stanoval je neposredno na Březovih Horah, tako da se okoli njegovega otrplega telesa zbere dvakrat toliko jadikujočih, ki sprva nočejo predati trupla v mrtvašnico, na hitro pripravljeno v drobilnici jame Vojteh. – Sedmi mrtvi je šestindvajsetletni laufar Jan Vítek, edina žrtev iz občine Malá Pečice. – In končno, zadnji mrtvi tega prvega dne je mladi zasipač brez otrok František Havelka – sinovo istovetnost z veliko težavo potrdi jokajoči oče.

* * *

Zjutraj se zbudiš neobičajno pozno. Prestrašiš se, da si zaspal za v šolo. Ampak v tem primeru bi bila kriva tvoja sestra Ema, ker ji je zadano, da te tako dolgo stresa kot zaklenjena vrata, dokler se na postelji ne usedeš in rečeš: Sveti angel, varuh moj, bodi vedno ti z menoj. Ponavadi to oddrdraš z zlepljenimi očmi, samo da bi pridobil še par minut za dremanje, v kuhinji pa se prikažeš šele potem, ko se do tebe zasliši pomenljivo cinkanje žlice. Toda danes ni bilo nobenega stresanja. S pogledom se prepričaš, da Ema mirno spi v postelji nasproti, kodrc ji je padel na zapestje, in starejša Máňa poleg nje. Župan je na vseh šolah s splošnim odlokom odpovedal pouk.

Odpreš vrata v hišo, starši že sedijo za mizo in zajtrkujejo.

Pa saj ni mogoče, da bi – brž ko te oče zagleda, preostanek stavka obdrži zase.

Pojdi zbudit Máňo, danes bo šla v trgovino namesto očeta, reče mamica. Ima modre, boleče dobre oči.

Midva bova pa šla pogledat na Březové Hory, če si vsega tega nisi izmislil, pomežika očka. Včeraj ti je sicer prisolil zaušnico, ker se nisi takoj vrnil domov, a to je bilo bolj zaradi občutka dolžnosti. Ti lahko tačas rišeš, nadaljuje, ko danes nimaš šole. Na, včeraj si nekaj pozabil v trgovini.

Iztegneš se po svinčnik, a sredi giba otrpneš: Očka, ta ni pravi.

Ni? Kako pa to?

Imel sem ošiljenega, pokažeš na topo konico. In se obenem spomniš tistega vprašanja, ki ti je šinilo skozi glavo, preden je tvojo pozornost prekinil prostovoljni gasilec. Očka, a je v mini tega svinčnika že vse, kar se z njim nariše?

František Drtikol starejši muzajoče pogleda svojo ženo Mario; takale vprašanja že poznata. To je bil eden izmed razlogov, zakaj si je po dveh hčerah goreče želel sina. Hčeri sta mu pomenili predvsem skrb, njuno vzgojo je prepuščal materi, od nje sta se imeli naučiti, kako in kaj v kuhinji, skrbeti za gospodinjstvo, prati, šivati in tako naprej, skratka, izučiti se za življenje; a tudi če se je to posrečilo, sta pomenili breme, dve hčeri, to sta tudi dve bali. Še dobro, da sta vsaj prej prišli na svet, tako da sta ti bili lahko za pestunjo, tebi, ki je vate vlagal dosti več upov. Zdelo se mu je samoumevno, da boš po zaključku ljudske šole šel na realko in nato na višjo gimnazijo. Sam sicer ni imel nobene posebne izobrazbe in je v življenju ostajal praktik, a knjige so ga poučile o drugih svetovih in lepotah spekulacije. Zato so ga vznemirjali tvoji občasni upadi zbranosti in pritožbe učiteljev, češ da prednjačiš predvsem v prodajanju zijal.

Ta svinčnik je top, pojasnjuje, ker sem si včeraj zvečer z njim zapisoval, kaj vse moram naročiti. In kaj vse bi mi Rudniško ravnateljstvo moralo plačati. Potem dvigne kazalec: Kar se pa tvojega vprašanja tiče, odgovor nanj ni enostaven.

Prikimaš, česa drugega niti nisi pričakoval, in se iztegneš po kos kruha.

Vzemi še marmelado, zamrmra mamica in ti potisne kozarec pred nos.

Veš, da ima vsak človek dušo od Boga, reče očka. In nekateri trdijo, da je v človekovi duši spravljeno vse pomembno, kar ga bo v življenju doletelo. To je tam, še preden se zgodi, a razumeš? In tvoje vprašanje, se mi zdi, nakazuje nekaj podobnega: sprašuješ, ali je v mini svinčnika že vnaprej tisto, kar boš z njim narisal. To je podobno, kajne?

Skomigneš z rameni.

Ja vešda je. Očetu ni všeč, da nisi primerno izrazil soglasja. In prav zato je na to vprašanje tako težko odgovoriti – ker je to v bistvu teološko vprašanje, si pomane roke, zadovoljen s svojo razlago. Teološko pomeni, da se tiče religije, precizira. No, kako bi pa sam odgovoril nanj?

Zamisliš se s kruhom na pol poti proti ustom. Najprej sem si mislil, da ja. Zdelo se mi je, da je dovolj položiti konico na papir, tisto samo iztresti nanj. Ampak nisem vedel, priznaš, da boste s tem svinčnikom napisali naročilo.

In prav to je to! se razveseli. Zdaj te pa vprašam: Kaj misliš? Je včeraj zjutraj kdo vedel, da bo v Marijinem šohtu čez nekaj ur izbruhnil požar? Mar je kdo to vsaj megleno slutil?

Líba Krotká mi je rekla, da jo je cel dan trgalo v kosteh, čeprav je bilo lepo vreme, se vmeša mamica.

No ja, Líba Krotká, se zmrdne oče. Prav zato, ker svet tako malo razumemo, si izmišljamo razna znamenja in vraže. Ampak če te zanima, kakšno je moje mnenje, ne pa babje marnje, potem vnaprej ne vemo nič. Čisto nič, ponovi. Vrstice v knjigi sveta so na straneh, ki jih še nismo brali, prazne.

Mamica dojame, da se je jutranje ogrevanje končalo in začne pospravljati z mize. Kolikokrat si je že rekla, zakaj njenega moža filozofsko razpoloženje najpogosteje zagrabi pri zajtrku, ponavadi je to pripisovala bližini sanj, ki se še vedno niso razblinile … Potem pa se zave, da tačas nihče ni zbudil Máňe, in ploskne z rokami: Zmeraj toliko besed, medtem se pa malodane dihati pozabi!

Izprosiš ju, da bi te vzela s sabo. Ko prispete na Březové Hory, se zdi, da je del ljudi prenočil na dvorišču. Nekaj rut se še valja po tleh, kakor so si jih pod sabo razprostrle ženske in potem odšle neznano kam; na eno od njih se je odtisnila prašna stopinja, na drugi je zasušena kri. Neki moški lovi spanec na postelji za ranjence, drugi ljudje posedajo po mejah brez opaznega zanimanja za dogajanje okoli sebe, bodisi zato ker jih je po dolgi noči premagala izčrpanost bodisi zato ker že poznajo svojo usodo. Zagledate tudi nekaj žensk, ki kakor mesečne blodijo po haldah, kot da bi svoje moške lahko našle tam med grmičjem in v navoženi jalovini.

Ognja se do večera ni dalo pogasiti, a čez noč se je dim malce le razpršil, tako da so se reševalne skupine zarana odpravile v podzemlje. Že na cesti ste šli mimo žensk, ki so si čez noč izjokale oči, na njihovem mestu so zevale samo še nekakšne temne luknje, polne strahu. In kaj kmalu ste izvedeli, zakaj: medtem ko je včeraj število rešenih izrazito presegalo tistih osem ali devet mrtvih, se je ponoči razmerje zlovešče preobrnilo. Podzemlje se je spremenilo v hišo groze, iz katere so od zgodnjega jutra vlačili zaprašena in sajasta telesa v prečudnih položajih.

Mati ti na dvorišču površno zakriva oči, a tega ne počne dolgo.

Naj le vidi, mrko izjavi očka. Pa saj je tukaj več resnice kot … hmm.

Pojavljajo se mrliči, iznakaženi do neprepoznavnosti. Na razpokanih lobanjah se suši kri, obrazi so se spremenili v brezobličen sesirek, od trupov so ostali le kosi mesa.

In tako tam stojiš med svojimi starši, devetletni deček, in družno opazujete ta sprevrženi panoptikum. Nekdo se prikaže v nenaravnem pokleku, z obleko, pricvrto na telo. – Drugi ima usta polna prsti in peska, obraz pa tako izmaličen, da ga identificirajo šele po žepni uri, na kateri se je čas ustavil trinajst minut čez polnoč, točno. – Eno scvrto telo po poročnem prstanu prepozna šele tista, ki ima na roki enakega, in nato omedli. – Luč sveta ugledata tudi dve goli telesi, spečeni v objemu, na podlagi velikosti razglašeni za brata Františka in Václava Melchiar; vendar tadva reševalci pozneje najdejo drugje, in tako pride na dan, da sta se v trenutku smrti tako trdno objela in spekla dva tuja moška. – Nekoga pripeljejo ven s pobožno sklenjenimi rokami, kot da bi se v trenutku smrti spomnil bibličnega beati mortui, qui in Domino moriuntur.[3] – Drugi ima na obrazu strašljivo masko smrti, ožgane lase in obrvi, izbuljene oči in od groze zgrizene ustnice.

Širijo se tudi vesti o prizorih neposredno v podzemlju, tam se srečnejši mrtvi stiskajo v kotičku skal ali počivajo ob steni, kot da bi samo za trenutek zadremali, manj srečni pa kot obešenci visijo na podporju jaška ali pa so se po dolgem padcu raztreščili na njegovem dnu.

Medtem ko se starši še naprej sprehajajo po rudarskem revirju, smeš ti risati. Vesel si, da boš končno preizkusil svojega belega kohinorja z radirko. Stečeš na dvignjeno mejo, od koder imaš pregled nad odrom pod sabo, in si opreš trdi list papirja ob kolena.

Rad gledaš takole od zgoraj. V tebi to predramlja nekakšen daljni mir kot protiutež temu nepreglednemu žuborenju in jadikovanju spodaj. Od jutra na dvorišče spet pritekajo novi in novi ljudje, tako da je ob devetih enako polno kot včeraj popoldne. Od tod je videti kakor mravljišče, nikakor ne kot premikajoči se posamezniki, temveč kot gibanje samo, samožerno mrgolenje. Če hočeš opazovati koga konkretnega, moraš nanj usmeriti pozornost, na tisto dekle, ki se brezciljno mota med množico, se tu pa tam pri kom za hip zaustavi, nemo gestikulira in gre naprej; videti je, kot da bi s svojimi kratkimi koraki, ki jih duši krilo, na dvorišču Anine jame vezla kak neviden vzorec, nemara orjaško rdečo rožo. Ali pa postojanka reševalcev: trepljajo se po ramenih, se krepčajo s slanino, črno kavo in rumom. Pomakajo rutice in gobe v vedra s kisom in izginjajo v notranjosti izvoznega stolpa.

Odločiš se, da boš narisal prav ta stolp iz rdeče opeke, vendar komaj naskiciraš silhueto zgradbe, ko se na mejo zraven tebe zvali moški. Nekaj minut samo zre v nebo, nato se usede, ti pogleda čez ramo, na dejansko zgradbo, zopet čez ramo in se predstavi kot Augustin Žlutický, jamski tesar in vaditelj prostovoljnih gasilcev na Březovih Horah, pa tudi član krajevnega dramatičnega društva.

Tukaj se ti streha udira … te potreplja po rami. Drugače pa vidim talent! S kom imam čast?

Ne dojameš takoj, da te sprašuje po imenu, potem pa rečeš: František Drtikol.

Augustin znova zakloni glavo in odsotno strmi nadse. A rad rišeš?

Prikimaš.

Preveč zgovoren ravno nisi, se nasmehne. Pa te bom vseeno še nekaj vprašal: Mi boš potlej dal to risbico?

Skeptično pogledaš tistih nekaj črt na belem papirju, on pa, kot da bi ti bral misli: Nič se ne boj, saj ni treba, da je popolno. Veš, tiho nadaljuje, včeraj sem skušal rešiti najboljšega prijatelja, ampak … enostavno bi rad imel kak spomin na te dni.

To zveni kot resno mišljena prošnja, ki je ne bi smel zavrniti. Augustin se ti zdi simpatičen, obotavljivo prikimaš in on na zadnjo stran papirja napiše naslov, na katerega naj bi risbo odnesel.

Na meji nekaj časa kar tako sedita drug poleg drugega kot dva prijatelja na izletu. To ti prija in nazadnje se opogumiš: Vas lahko tudi jaz nekaj vprašam?

A že sprašuješ?

Prosim?

Oprosti, nisem te hotel zmesti, reče. Le vprašaj.

A je v mojem svinčniku že vse, kar bom z njim kdaj narisal?

Hmm … Nenavadno vprašanje, pravi Augustin in si pomane brado. V mini tvojega svinčnika? V skominah tvojega svinčnika?

Pokažeš mu ga.

Ti bom nekaj povedal: človek se o vsem zmeraj najbolje pouči, če pogleda na lastne oči. Vzame tvoj svinčnik, si ga približa k očesu kakor kalejdoskop in ga začne počasi vrteti. Ob tem iz sebe spravlja razne brundajoče zvoke, vzdihe, medmete občudovanja in presenečenja: o marička, oh, o, ajaj, sveta pomagalka, sakrabolt, eeeha; ljubiteljskega igralca v sebi vsekakor ne zanika. Ko ti beli svinčnik čez minuto vrne, si mane oči in sporoča: Pravkar sem se vrnil z izleta v drugi svet.

Ne veš, ali naj mu verjameš. In kaj ste tam videli?

Tega ti vendar ne morem izdati! Dosti stvari.

Kaj?

Videl sem tvojo ženo, reče Augustin. In kapo dol, gibčna bo kot mačka … In imela bosta slavno poroko, koliko nobel gospodov bo tam …

Ampak to te še malo ne zanima. A ste videli kakšne risbice? nestrpno vprašaš.

Risbice? Platna, tovariš! pretirava Augustin. Kar žarela so od barv. Slika, ki mi je bila najbolj všeč, je bila videti kot v klobčič zvita mavrica. Več ti pa ne povem, lej, usta imam sedemkrat zaklenjena, stisne ustnice, da se jih ne vidi več.

Še nekaj časa se martinčka na dopoldanskem soncu, nato pa izpuhti, da niti ne veš, kako.

Svinčnik približaš k očesu, malo manjka, pa bi si ga iztaknil, in ga začneš najprej čisto počasi in nato čedalje hitreje vrteti, vendar v njem nič ne vidiš.

Pred poldnevom pod sabo zapaziš novo vrvenje, ljudje so se prelili v eno smer in kakor roj obdali nekaj na svoji sredini. Pospraviš risanje in stečeš dol.

Po nekaj urah prinašanja mrtvih se je pojavil en živi. Kopač Jan Soukup kleči na tleh in hlipa, a zdi se, da je pri sebi. Ljudje ga objemajo in zasipajo z vprašanji, toda brkati Soukup ne zna spraviti skupaj stavka, vse kar zmore, so razne nikalne kretnje. Samaritani ga odnesejo na posteljo v senco drevesa, kjer gre skozi zdaj že rutinske procedure, izmed katerih so požirki konjaka še najprijetnejši. Ljudje opazijo, da Soukup govori s svojimi bolničarji, in se zopet zberejo okoli njega. Ubogi rudokop dojame, da jim ne bo ubežal, nasloni se na čelo postelje, se razgleda okoli sebe in reče:

Če je spodaj še kdo živ, ne vem. Mislil sem, da gori samo na mojem obzorju. Niti na kraj pameti mi ni padlo – z oslabelo roko naredi presenetljivo široko kretnjo in zopet ga premaga jok.

Nekdo Jana Soukupa spodbudi, naj potemtakem pove, kaj je doživel.

Soukup zapiči oči v naročje. Včeraj opoldne sem se spustil na dvaindvajseto obzorje. Skupaj z Janom Dupačem sva šla po laufu, potlej pa skoz rolno po lojtrah na naše delovišče. Bilo je vroče, še luč je slabo gorela, vleklo je samo po glavnem štolnu, medtem ko se v naši rolni zrak še zganil ni. Tam je bil sam bašperh, tako da sva zasekavala, od tega je zmeraj več haska kot od vrtanja. Potlej se nama je pa kar naenkrat čudno zazdelo, da se v skali od nikoder ne sliši ne kladiv ne vrtalnikov. Grozna tišina. Oblekla sva se in Dupač je po treh lojtrah zlezel dol, jaz pa za njim. Na najnižjem penu sva videla dim kaka dva čevlja visoko. Mislila sva, da je od pregrevanja kamna in sva splezala nazaj gor, da prečakava. Čez en čas je šel Dupač spet pogledat, če je že minilo, kmalu zatem je prišel nazaj, ampak mu karbidovka ni več gorela in trdil je, da je na laufu zadel ob nekaj mehkega. Skupaj sva šla to raziskat, ampak se mu je že fecljalo, odspod se je usedel na taprvi pen in kar naenkrat skup padel. Zlezel sem k njemu in ga dal sedet, da se ne bi prekucnil skoz luknjo zraven pena, nazaj gor ga pa nisem več mogel potegnit.

Nekaj časa kaže, da bo znova zaihtel, a nazadnje le nekajkrat posmrka. Tudi mene je že za crknit bolela glava, nadaljuje. To je bilo ob pol desetih zvečer in nekaj mi je pravilo, da bom v tej rolni prebil noč. Pred deloviščem sem zglihal kup, na njega položil dva ploha in tretjega čez pa s tisto svojo bolečo betico probal molit. En čas sem zgubljal zavest, en čas molil. Ko sem spet pogledal na uro, je bila ena ponoči, potlej sem pa gledal vsake četrt ure. Zjutraj pred peto uro sem upal, da bojo knapi iz jutranjega šihta že pri riglbetu. Gorel mi je samo še konec tahta, oblaki dima so se ponoči približali mojemu delovišču na doseg roke. Ker sem moral prehodit kos poti, najprej po lojtrah, potlej pa po rolni in po laufu proti šohtu, sem si, da ne bi goltal plinov, na obraz del ruto, ki sem jo nosil okoli vratu. Kar je ostalo od luči, pa v kapo. Vlekel sem se ob glajzih, na laufu sem najbrž zadel ob dva mrliča, bila je tema in smrdelo je. Pa tudi pri riglbetu nobenega ni bilo, zato sem začel potegovat za drat zvonca, potlej me je pa že začelo zmanjkovat in sem se trudil samo še do konca prav preštet. Potlej sem se pa usedel na kup, molil in čakal v nedogled. Nazadnje se je pa le šala prikazala, ljudje zlati, prikazala se je, niti ne vem, kako sem prišel do osmega obzorja. Tam je bil gutman pa mi je povedal, kaj se je zgodilo. Zrihtal je kletko in še z dvema so me držali, da ne bi ven padel. Tako sem prišel gor na beli dan.

Srečno, reče neki rudokop.

Srečno, se pridružujejo drugi.

Srečno, šepneš še ti med ostalimi ljudmi.

* * *

Nekaj dni je mesto smrdelo kakor upihnjena sveča, nato pa sta zadah po dimu zamenjala klorov prašek in karbolna kislina. Duh po smrti je zamenjal duh po strahu pred epidemijo. Upanje, da bi rudniški labirint še skrival žive, je počasi plahnelo in reševalna akcija se je spreminjala v neprijetno pospravljanje. Drugega junija ob enih popoldne se je iz jame Franca Jožefa zadnjič oglasilo zvonjenje, osemindvajset udarcev, najbrž osemindvajset, kajti nekateri so bili tako slabotni, da so se izgubljali v nedrih zemlje. Ljudje so pokleknili in molili. Toda ko so se štirje izbrani moški spustili devetsto metrov globoko, pri riglbetu ni bilo nikogar več, v sosednjem rovu pa so našli samo starejše truplo zasipača Eduarda Květine.

Navček je zvonil brez prestanka in z večine hiš so plapolale črne zastave.

Do večera je število žrtev naraslo na sto enajst.

Mizarji iz širne okolice so izdelovali samo krste.

Pripravlja se množični pogreb, prvi po vrsti. Na příbramskem pokopališču se tare ljudi, občinski zastop, društva, rudarji in uradniki v slavnostnih uniformah, na stotine navadnih ljudi je prišlo izreč poslednje slovo rudarjem, ki se vračajo v drobovje zemlje le malo zatem, ko so jih osvobodili iz njega. Dosluženci in brambovci si prizadevajo ohraniti red, a pogled na dolgi sprevod krst stresa množico.

Stojiš med Emo in Máňo, toda tako vidiš le škric nekoga pred sabo. Preprosiš očeta, da te posadi na ramena, tako kot takrat, ko si bil majhen, in zdaj imaš z opazovalnice za njegovim vratom izvrsten razgled. Pred tabo se razprostira valujoče polje ljudi, glava ob glavi, malo morje rut, klobukov in kap, ki jih kaj kmalu snamejo. Vsi usmerjajo pozornost naprej, tja, kjer se krste kopičijo ob veliki jami, obloženi z venci. Prešine te, da niti ne veš, kako je bilo z rudarjevim pobom, in z očmi začneš prečesavati stranske vrste, rezervirane za najbližje sorodnike. In res je tam, kot da bi ga priklicala ta nesrečna misel, stoji poleg svoje sestre in ramo mu masira materina roka.

In nekaj mest dalje stoji Hynek Klukan. Malo manjka, pa bi očetu odlomil glavo. Odkar so odpovedali pouk, se nista srečala, zdaj pa Hynka skupaj z materjo vidiš v vrsti žalujočih svojcev. To ne more pomeniti nič drugega kot to, da je življenje izgubil tudi Hynkov ata.

V misli si prikličeš tisti nedokončani štufnverk, ostal bo na polici kakor majhna gomila, in pobožaš očeta po glavi, da ne bi še on umrl. Z grozo opaziš, da se mu na temenu redčijo lasje, in mu objameš glavo, dlani stakneš na čelu in ga pokriješ s prsmi.

Vsesplošno tarnanje postane še glasnejše, ko v zemljo spustijo prvo krsto, in tej tri četrt ure sledijo nove in nove truge, vsaka s preprostim križem in imenom. Rudarska godba igra žalostno koračnico, trompete jecljajo in zvok bobnov plaši pokopališko ptičad, nevajeno tovrstnega koncertiranja. Minister za poljedelstvo, grof Falkenhayn, ki je podobno kot avstrijski poslanec Masaryk prispel z Dunaja, da bi se na lastne oči prepričal o obsegu škode, pokropi krste s posvečeno vodo in vrže nanje nekaj grud zemlje. Potem se ob jami naredi tako dolga vrsta, da je, ko zadnji človek zajame prst v roke, da bi simbolično posul pokrove krst, jama že do polovice polna.

Ne veš, kako naj se zdaj obnašaš do Hynka. Ves čas misliš na njegovega ata pa tudi tega ne moreš pregnati iz glave, kako sta tistih nekaj ponesrečenih figuric rudarjev vrgla v ogenj.

Preden si zaspal, si premišljal o tem in zdaj ti je cela zadeva popolnoma jasna. Ravnala sta lahkomiselno. Predstavljaš si, da bi tako ravnal Bog na začetku sveta: šestega dne bi iz prsti ustvaril človeka, a ker mu ne bi bila povšeči kaka malenkost, bi ga spet uničil. Pa kaj, prsti je dovolj. Jasno ti je, da sta izkazala natanko takšnega duha. Hynkov oče je vrgel možice v ogenj kakor jeznoriti stvarnik, in zato je moral sam umreti. Doletela ga je enako kruta smrt kot njegove stvore: smrt v plamenih, ki je namenjena največjim grešnikom. Ti si lahko šteješ v dobro, da si rešil vsaj enega možica – Adama zdaj ves čas nosiš pri sebi in dobro paziš nanj. Ampak mar ne bi mogel rešiti vseh?

Čakam na tvoj odgovor, Drtikol!

Bi, gospod.

Prosim?

Učitelj se nad tabo sklanja bolj zaskrbljeno kot jezno, dolga šiba ostaja na svojem mestu. Še enkrat te vprašam, Drtikol, koliko je devet krat devet minus tri krat tri?

Potiš se in računaš, a odgovoriš narobe.

Pridi nam to pokazat na tablo, zaukaže.

Devet krat devet je enako enainosemdeset, minus tri krat tri je enako devet, enainosemdeset minus devet je enako dvainsedemdeset.

Odlično, mlaskne učitelj, sedi. Očitno niti nisi opazil, da je enako nalogo tik pred tabo rešil Weber. Zdaj pa sprašujem tebe, Horký: koliko je devet krat devet minus tri krat tri?

Josef Horký učitelja zmedeno pogleda. Dvainsedemdeset?

Ampak nisi povsem prepričan, kaj? Pridi to rajši izračunat. Še prej pa pobriši to tablo, na kateri imamo to napisano.

Horký zavzeto računa, piše in pride do enakega rezultata.

Zdaj pa ti, Müller.

Razred se vznemiri.

Najbrž si mislite, da se mi je zmešalo, reče učitelj potem, ko se vas ob tabli zvrsti kakih deset. Ne še, ne še. Ampak rad bi vam nazorno dokazal, da so nekatere reči vnaprej dane. Ob predpostavki, da uporabite pravilen postopek, mora vsak izmed vas priti do enakega rezultata, pa je prav malo važno, koga pokličem. V tem je lepota računstva, fantje.

In kar tako, iz samega veselja, k tabli pokliče še Kovářa.

Nato pa nadaljuje: In to se ne tiče le računstva. Matematika je sicer izložba božjega reda v naravi, a ne bojte se vstopati tudi v globino svoje duše. In čeprav v njej nemara vlada žalost kakor te dni pri mnogih izmed nas, lahko tolažbo črpamo iz tega, da so nekatere reči tudi v človeški duši gotove. Ne dvomite o tem, da kreposten in pobožen človek pride k Bogu enako zagotovo, kot je tri krat tri enako devet. Tudi to je dano vnaprej, odvisno je le od postopka in poznavanja zakonov. Zato spoštujte deset božjih zapovedi in ubogajte svoje starše!

Prvi šolski dan po katastrofi so vsi učitelji ljubeznivi. Med učenci je veliko sinov iz rudarskih družin in nekako nihče nima popolnega pregleda nad tem, kdo je koga izgubil. Še v razredu drug okrog drugega hodite po prstih, eden si ne upa vprašati drugega.

Ampak po pouku imaš občutek, da se Hynku ne moreš več izogibati.

Skupaj se odpravita iz deške ljudske šole na severni strani Glavnega trga, vendar je ne ubereta čezenj kot ponavadi, ampak namesto tega zavijeta v Arnoštov park, kjer je sedež C. kr. rudarske akademije.

Lep, malone že poleten dan je, sonce na koži žge. Hynek molči in ti ne veš, kaj naj bi rekel. Vandrata dalje v mestni park, dva metra od vaju po deblu kostanja švigneta rdečkasti veverici in izgineta v svetlo zelenem listju. Zrak je čist, s Svete Gore se mora videti več deset kilometrov daleč. Hynek stopi k drevesu in se s hrbtom nasloni na deblo. Stojiš pred njim in se v zadregi smehljaš. Hynka imaš rad, pravzaprav je tvoj edini pravi prijatelj. Ne posmehuje se tvoji zasanjanosti in ne moti ga tvoja zadržanost.

Čakata, da se bo kaj zgodilo, pa se ne zgodi nič, in tako se čez nekaj časa spet odpravita naprej. Hynek s tal pobira kamenčke in površno cilja debla dreves naokoli.

Kaj bi rad počel danes? vprašaš.

Kaj bomo pa zdaj?

Kdo?

Skomigne z rameni, odvleče se na trato. Ostala bova tukaj, reče. Odloži šolsko torbico, polno učbenikov in zvezkov, in si jo čez nekaj časa potisne pod glavo. Narediš isto in tako ležita na hrbtu drug poleg drugega in gledata v modri prepad nad sabo.

A imate kakšne sorodnike? vprašaš.

Šele v Benešovu. Mamica je rekla, da bomo morali posteljo ali dve dati v najem.

A bo z vami stanoval nekdo tuj?

To je čisto normalno, reče Hynek. Najbrž si bo to najel kak rudarski vajenec, ki si ne more privoščiti cele sobe. Ali pa se bomo preselili skupaj s kakšno drugo rudarsko družino, ki je tudi … no.

Kaj pa boter? te prešine. Kdo je tvoj boter?

Zopet skomigne z rameni. Baje bogataš, ampak tudi on se je nekam odselil. Mamica mu bo pisala.

Visoko nad vama letajo lastovke, so le majhne gibljive pikice na nebu, ki se razvrščajo na kotah kdove kakšnega narisa. Ko se čez nekaj minut obrneš k Hynku, ugotoviš, da dremlje. Ustnice ima rahlo razprte in dolge črne trepalnice mu neznatno trepetajo. Na levem licu ima veliko materno znamenje, čez nekaj let ga začne motiti pri britju, ampak zdaj ima obraz še deško bled in nežen. To je malce bolehen otrok, pogosto ga mučijo bolezni, mogoče vaju povezuje prav to, ne on ne ti nista trdno zasidrana v tem svetu.

Izkoristiš dejstvo, da spi, in ga pozorno gledaš. Toda na obrazu spečega je le malokdaj kaj opaziti.

Nekoč si slišal, da so med spanjem vsi enaki, presvitli cesar baje spi enako kot največji revež. Prešine te, da če bi zdaj zaspal še ti, nobeden od vaju ne bo vedel, komu je pravzaprav umrl ata.

Ležeš nazaj na hrbet in zapreš oči. A še preden se ti uspe potopiti v svoje skrivnosti, k vama pridrvi skupina sošolcev. Hajdi, se gremo kopat. Kaj pa je?

Prst položiš na ustnice in z očmi pokažeš na dremajočega Hynka.

Ga bomo pa zbudili. Zbudili ga bomo!

* * *

Boš tole potem odnesel očku dol v trgovino? vpraša mati iznad lonca juhe. Pa še ta kruh vzemi, brez njega se župa na rebra obesi.

Oče pravkar prebira posebno številko Horymírja, posvečeno katastrofi. Uredništvo razvedrilnega in poučnega tednika je pokazalo pravi statistični apetit: Karbolne kisline se je porabilo 21 226 kg v skupni vrednosti 727 gld. 53 kr. Klorovega praška 1 126 kg za 225 gld. 20 kr. Kisa 144 litrov za 15 gld. 70 kr. Ruma 1 116 steklenic za 290 gld. 84 kr. Oče pokuka v svoj zvezek, da bi se prepričal, koliko od naštetega je romalo iz njegovih zalog. Po hitrem izračunu ugotovi, da če pri njem steklenica ruma stane 17 kr., potem ga morajo nekje očitno prodajati malo dražje, drugače te številke v Horymírju ne bi držale. Morda je za njegove borne poslovne izide preprosto krivo to, da prodaja po preveč dostopnih cenah.

Drugi del statistike se tiče žrtev. Teh več kot tristo človeških življenj pomeni največjo rudarsko katastrofo v zgodovini, nobena nesreča v rudniku nikjer na svetu ni pobrala tako krutega davka kot pri nas, poudarja Horymír, kot da bi bilo to lahko predmet narodnega ponosa. Pa ne gre le za mrtve! Vsi ti svojci: 289 vdov, skorajda tisoč rudarskih sirot in najmanj 25 posmrtnikov. Strašne so te številke!

Nekaj časa stojiš tam s kastrolo v objemu, preden se opogumiš: Mamica vam sporoča, da jo je treba pojesti takoj, dokler je še topla.

Župa iz kopriv? Se da jest?

Skomigneš z rameni, s tem vsekakor ne moreš nič pokvariti.

Pa v šoli? vpraša med grižljaji.

Vedno znova smo računali isti primer, rečeš.

Zakaj pa?

Da bi se zavedeli, da vsakič pridemo do istega rezultata.

Hmm, no, to pa že. Kaj prida tega ne zastopi, ampak do šole ima rešpekt in si ne drzne dvomiti v pedagoške muhe učiteljev.

Očka? se oglasiš čez nekaj časa. Kdo je to posmrtnik?

To je tisti, ki mu roditelj umre, še preden se utegne roditi, oče zadrži žlico na poti v usta in te pogleda. Zaradi narave stvari mora to biti oče – mati lahko umre pri porodu, če bi umrla prej, pa bi umrl tudi otrok, tako da ne bi mogel biti posmrtnik.

Nekaj časa poskušaš to zapopasti, nato pa rečeš: Tako da jaz ne morem biti več posmrtnik?

Ne, ni se ti treba bati.

Kaj pa sirota?

Sirota je lahko vsak. Skoraj vsak bo nekoč sirota.

To te prestraši. Kako to?

Ker večina ljudi preprosto preživi svoje starše. Ampak po drugi strani imajo pogosto že lastne otroke, tako da je to drugače … Te to skrbi?

Glede tega nisi prepričan, le zanimalo te je, ker se o tem piše v Horymírju. Še nekaj časa razmišljaš o tem, medtem ko očka zajema juho, nato pa rečeš: A lahko grem na Březové Hory?

Kaj pa domača naloga, jo že imaš?

Zaradi tiste risbice.

To pa ja, moral bi jo nesti tja, res je. Ampak vprašal sem te, če imaš že narejeno domačo nalogo.

Za nalogo moramo natrgati liste, tako ali tako moram ven.

Očka prikima. Ampak najprej odnesi nazaj to kastrolo, če si jo že prinesel sem. Doma pa lahko ob tej priliki sporočiš, da koprive pašejo v čaj, in ne v župo.

Že hočeš oditi, ko ti še pomežikne: Le nič se ne boj, jaz ne bom tako hitro umrl, mamica pa tudi ne. Za to, da bi umirali, se imamo preveč radi … Spodbudno se ti smehlja, a ti nekam odtavaš v mislih in mu pogled vračaš tako dolgo, da je vse skupaj že malce čudno in očka pobesi oči k svojemu računovodskemu zvezku.

Stojiš tam in potem rečeš: A v rudarskih družinah se pa niso imeli radi?

Znova dvigne pogled, nezadovoljno potrka s svinčnikom po mizi.

A Hynkov ata ni imel rad Hynka, če je umrl?

Najverjetneje ja, seveda ga je imel, reče očka malodane z občutkom krivde. No, pojdi že, pa da boš do teme nazaj, zmaje z glavo.

Pešačiš po cesti proti Březovim Horam, po isti poti, po kateri si šel na dan katastrofe. Rad bi imel kakega starejšega prijatelja, kakršen je prav Augustin, že samo ime v tebi sproža prijetne občutke, ki med potjo prehajajo že kar v nekakšne navale svetlobe. Žlutický, Žlutický, Augustin Žlutický, Žlutický, si vedno znova ponavljaš, da bi s tem okrepil ta prijetni občutek in da bi dodobra pregnal tistih tisoč sirot in petindvajset posmrtnikov, tisto mučno armado, ki je hip predtem razdejala vojaški tabor v tvoji glavi. Čez par minut si že v redu, poskočiš, skloniš se k žoltim kroglicam kamilic, eno od njih utrgaš in jo brž zmelješ med prsti: diši močno in prav tako rumeno, kakor se ti zdi rumeno vse naokoli, čeprav se to pravzaprav ne tiče barv.

Gornji trg št. 7, piše na zadnji strani risbe. Najdeš enko, trojko, nato pa že trinajstko. Raje kar prècej vprašaš, kje stanuje Augustin Žlutický.

Augustin? Tukajle zraven, ti pokaže starec.

Vnaprej imaš pripravljeno sentenco za primer, če ti bo odprl kdo drug kot on: Dober dan, ime mi je František Drtikol in prinesel sem risbico za Augustina Žlutickega, ki me je prosil zanjo, ko sva se spoznala malo stran od dvorišča Anine jame. Le nisi prepričan, ali ti bo uspelo povedati v eni sapi.

Stara ženska ves tvoj nastop posluša, nato pa reče: Augustin je umrl.

Drzneš si protestirati: Kako to umrl, če sem pa z njim še govoril?

A misliš po izbruhu požara? Ja, poba, ampak moj sin je bil gasilec. Umrl je, ko je reševal življenja drugih.

Želel je imeti kak spomin na ta dogodek … zbegano rečeš.

Pa pokaži! veli ženska, črna ruta ji ovalno uokvirja obraz.

Podaš ji v valj zvito risbico in ves vztrepetaš. Želiš si, da te ne bi bilo zraven, ko si jo bo ogledovala. Nekaj dni se še spomnil nisi na svoj majavi zob, zdaj pa okoli njega z jezikom dolbeš jarek, tako kot kadar se iz zemlje vleče štor. Na eni strani špičko že lahko vkliniš med ostri rob zoba in mehko dlesen, ne bo dolgo, pa se bo dalo jezik uporabiti kot vzvod, to je močna mišica, ki če se loti …

Izvozni stolp, dimnik žgalnice … tole so pa tiste postelje, ane? momlja ženska.

Ja, gospa. Tukajle v tej uniformi sem pa narisal še Augustina. Mislil sem, da bi ga to lahko razveselilo.

Ženska približa risbo k očem, bleščijo se ji kakor moker kamen. Prav imaš, to je on. Nato zopet pogleda tebe in vpraša: In kaj ti je Augustin za to risbico obljubil?

Nič. Bi jo radi obdržali?

Z veseljem, poba, zavzdihne ženska. Ampak brez šalice cikorije te ne spustim nazaj.

Izgine v temnem hodniku hiše, ki čudno diši po težkih prstenih vonjih, korenasti zelenjavi in blatu. Ne veš, ali naj ji slediš, a brž ko opazi, da še zmeraj stojiš pred vrati, ti pomaha.

Naredila ti jo bom z mlekom, kaj praviš? reče v kuhinji in že jo preliva iz kanglice v kastrolo. Pa ne sme te motiti, da nimam sladkorja.

Razgleduješ se naokoli, nad vrati visi hišni žegen z napisom: Blagoslovljena bodi hiša, / kjer Božji mir prebiva, / blagoslovljen naj bode dom, / kjer bogaboječnost je povsod, / presrečne vse družine, / kjer zadnja ura z Bogom mine. Na polici stoji fotografija Augustina v gledališkem kostumu.

Ko ti starka podaja šalico grenke cikorije, gladina okraste tekočine trepeta. Znova zavzdihne in prisede za mizo. Povej mi, kako sta se pa vidva spoznala?

Pojavil se je zraven mene na meji, ko sem risal.

A kakšno drugo risbico? se zopet zazre v tisto, ki si jo prinesel.

Ne, tole.

A tole? A rad rišeš?

Prikimaš. Opaziš, da so na polici prislonjene tudi parte.

Dolgo nisem vedela, kateri verz naj izberem, reče ženska. Pa mi vseeno ne gre v glavo, kdaj sta se z Augustinom spoznala. Umrl je par ur po izbruhu požara.

Spoznala sva se šele naslednji dan, rečeš. Tega se dobro spomniš – prvi dan si na Březové Hory nesel steklenice ruma, drugi dan si se tja odpravil s starši in novim kohinorjem.

Ampak to ni mogoče, reče ženska. Poglej, ti spet pokaže parte. Tukaj piše, da je umrl enaintridesetega maja 1892. To je bil tisti torek, prejšnji teden. Gotovo si kaj pomešal, poba, tukaj imam križec na koledarju … Šel je v jamo, da bi pomagal tovarišu, pa je namesto tega sam umrl. To bom ja vedela, pa saj sem ob njegovem telesu pol noči prevekala.

* * *

V nedeljo se na Sveti Gori opravlja velika maša zadušnica, kapela in katedralske loggie pokajo po šivih, le del ljudi najde prostor neposredno v baziliki. Sama Devica Marija, zavedajoča se, da ji zadnje čase marsikdo ni namenjal le pobožnega spomina, marveč tudi tih očitek, si je nadela eno svojih najlepših oblek, tisto rumeno iz brokata, ki ji jo je nekoč podarila cesarica Marija Terezija. Vrat je sebi in Jezuščku ovesila z zlato verigo in na obe glavi trdno posadila kroni, obloženi z dragimi kamni. Ne sme biti dvoma, kdo ponovno prevzema oblast nad mestom.

K Devici Mariji Svetogorski iz leta v leto prihajajo tisoči romarjev. Celo zahodno krilo katedralskega križnega hodnika na Sveti Gori prekrivajo freske, na katerih Devica Marija svoje vernike rešuje pred ognjem in požari. Deklica Mariana se je šestnajstega avgusta 1651 po nogah polila z vrelim mlekom, a Devica Marija jo je čudežno obvarovala opeklin. Ali pa dvorec Zruč: leta 1669 je tam izbruhnil uničujoč požar, toda divji ogenj si je premislil, potem ko so mu vrgli rožni venec, na njem ni prežgal niti nitke. In ljudje se potihem sprašujejo: Kako je mogoče, da Devica Marija ni posredovala tokrat? – Da ni posredovala pri najstrašnejšem izmed vseh požarov? – Pri požaru, do katerega je prišlo tik pod njenim gradom na Sveti Gori in ki je povrhu vsega izbruhnil v jašku, ki nosi ime njej v čast?

A medtem ko so nekateri tako nergali, so drugi opomnili, da človek greši. In če greši človek, rudokop greši še dvakrat bolj, o tem ni dvoma. In dvoma ni niti o tem, da za grešnika gorijo peklenski plameni, kakor se je ravnokar znova pokazalo.

Očka pomoči prst v posvečeno vodo in se malomarno pokriža; kar se tiče religije, se ima za svobodomisleca. Tebi so pri občasnih obiskih bogoslužja všeč predvsem vonj kadila in prižgane sveče, katerih odsevi se ujamejo v zlate okvire. Tale chiaroscurni svet buri tvojo domišljijo, um ti podobno, kot preden zaspiš, blodi na dolgi vrvici in poletava tja k obokom katedrale.

Stlačen sediš v cerkveni klopi, v naročju stiskaš svojega glinastega Adama in opazuješ, kako duhovnik pokadi srebrni oltar in potem ministrant duhovnika.

Samemu sebi se zdiš odraslejši: devet let, to je že veliko, si rečeš.

Najbrž si za nekaj časa že spet odtaval v mislih, diakon bere iz latinske Biblije in duhovnik stopi naprej, da bi imel pridigo. Čuti, da bi se verniki radi spravili z Devico Marijo, ki v svoji brokatni obleki kraljuje sredi sijočega srebrnega oltarja za njegovim hrbtom.

Upreš jezik in zadnji mlečni zob končno popusti. Iz voljne dlesni steče nekaj kapljic sladke krvi. V tem tolmunčku namakaš konico jezika in počasi požiraš ta nektar. A ne veš, kaj bi z zobom, vso mašo zadušnico ga boš sesljal kakor bonbon.

Duhovnik se je tačas obrnil proti Devici Mariji, pokleknil je in zdaj z nabito polno katedralo enodušno šepeta: Pozdravljena, Kraljica, mati usmiljenja, življenje, veselje in upanje naše, pozdravljena! K tebi vpijemo izgnani Evini otroci, k tebi zdihujemo žalostni in objokani v tej solzni dolini …

[1] Sir 33, 10 (prirejeno po Wolfovi Bibliji). (Ta in vse nadaljnje opombe, razen kadar je navedeno drugače, so prevajalkine.)

[2] Lat. grozljiva in privlačna skrivnost.

[3] Lat. Blagor mrtvim, ki umirajo v Gospodu (Ap 14, 13).

I.

Je sredi oktobra leta 1897, nedelja popoldne. František Drtikol starejši sedi na konjskem hrbtu in se razgleduje po pokrajini. Poševno sonce brusi meje, dramatizira črne, razorane kose zemlje na poljih in s svojimi žarki podčrtava razne detajle: ptičje gnezdo, ki je padlo v travo, jantarno smolo, ki negibno mezi po deblu borovca, ali klobuk jurčka s prilepljenim igličjem.

Zdaj nimaš prodajalne, Drtikol, mu reče sonce, zdaj si kralj.

Konja si je moral kajpada izposoditi, za razliko od volčjaka Punťe, ki s smrčkom pri tleh zadovoljno kolovrati naokoli. Zaradi tega v prodajalno naroča čokoladne bonboniere, polnjene z likerjem, te pa nato dostavlja v nekdanjo plemiško rezidenco Na Hrádku, kjer mu v zameno zanje za popoldan posodijo ostarelega serca. V mladosti, ki jo je preživel v Dobříšu, kjer je njegov oče delal kot živinozdravnik, je jahal pogosteje, in tako zdaj na svojih občasnih izletih okoli Příbrama dirja tudi v brezskrbno preteklost. Skrbi ga, ker Ema prihaja v leta za poroko, a nima še nobenega resnega poznanstva, njegov edini sin pa iz šole nosi dvojke in enke, tako da bo v višji gimnaziji težko nadaljeval in ga bodo precej verjetno izključili še iz realke.

Znajde se na razpotju, stari serec se prestopi in obstane; ve, da je to priljubljeni kraj njegovega jezdeca. Tu na obronku gozda raste bukev s srebrikastim deblom, ki ga ne bi objeli niti trije moški, na njem je vitrina s podobo Device Marije, spodaj ob deblu pa je nekdo iz dveh polen in ene prečne deske zbil klopco. Seskoči s konja, se nasloni na deblo bukve, iztegne noge in zakloni glavo. To je tisto, kar tu išče. Punťa poslušno leže poleg in se oddihuje, jezik mu visi iz ust, Drtikol nekaj časa samo strmi in preprosta dejstva sveta mu polagoma vstopajo v zavest in spet izstopajo iz nje, tako kot se v umu, tik preden potone v sen, vrstijo mamljive predstave. Serec opleta z repom, preganjajoč muhe, zasliši se trkanje detla, čez polje pravkar teče srna, hop hop, otrpne, se razgleda, pa spet hop hop hop. Punťa vstane, hrepeneče zacvili, a ostane na mestu.

Drtikol preusmeri pozornost k listju, padajočem v rahlem vetrcu, in se zave, da vsak list pada drugače, kakšen se strmoglavo vrže dol, niti se ne obrne, drugi naredi deset piruet, kot da bi si pot skozi zrak moral izvrtati, še naslednji pada počasi, pa saj se nikamor ne mudi, potaplja se kakor ladjica, ki jo postopoma zaliva voda. – Ja, listje pada in vsak list pada drugače, še ena jesen, Punťa zazeha …

Nikoli mu ni do tega, da bi vstal. Tudi danes še naprej sedi, čeprav mu v sklepih zaškripa hlad. Pomisli na svojega očeta, prvega Františka Drtikola po vrsti, živinozdravnika v Dobříšu. On mu je zapustil tele samotne trenutke v naravi in prav on ga je prvič posadil na konja. Vsak dan je obiskoval kmetije z veliko usnjeno torbo, polno zdravniških pripomočkov, mazil in povojev, z živalmi je preživljal toliko časa, da je ob koncu tedna sam smrdel kakor živina, obleka polna dlak.

Na dvorišču se je tu pa tam pojavil kak kozliček, katerega mama je umrla pri porodu, bolan pes, enkrat celo papagaj. Oče se je posvečal predvsem domačim živalim, te so ga preživljale, najbolje tiste z dvorca, vendar se ni branil niti gozdne divjadi, kadar mu jo je kdo prinesel. Tako se je nekoč doma znašel tudi ranjen jelenček, najnedolžnejše bitje, kar ga je kdo kdaj videl; ujel se je v past divjega lovca, ki mu je zlomila prednjo nogo, tenko kot bilka ovsa, in nekdo ga je našel, ko je šel po drva, prestrašenega in izčrpanega, pa vendar čisto popolnega. Oče je jelenčka vzel v oskrbo in on se je z njim kot majhen fant spoprijateljil, njegovega okrevanja ni spremljal iz dneva v dan, temveč iz ure v uro. Jelenček je bil kakor vse gozdne živali sprva nezaupljiv, odšepal je karseda daleč v kot in tam jelenčkasto tiho trpel, toda sčasoma se je opogumil, pustil se je udomačiti in je nato celo polagal glavo na dečkovo dlan in z rjavimi izboklimi očmi begal naokoli. František Drtikol mu je vanje gledal tako od blizu, da je v izbočenem zrklu uziral svoj odsev, svoj razpotegnjeni obraz, s kazalcem je drsel po kratki trdi dlaki na živalski glavi in se poskušal s tem bitjem sporazumeti. Toda vselej, kadar je kako žival vzljubil, je morala nazaj, bodisi k svojim lastnikom, bodisi tja, kamor spada, kakor je oče poudarjal, ptiči na nebo, jelenček v gozd, samo tisti crknjeni ribi, ki jo je enkrat kot otrok prinesel domov iz ribniškega blata, ker je verjel, da oče zmore vse, se ni več dalo pomagati nazaj v vodo. Tisti dan, ko so izpuščali jelenčka, si je František Drtikol obljubil, da bo tudi on postal živinozdravnik. A nazadnje se je vse odvilo drugače.

Dvorec v Dobříšu je imel takrat veliko konjušnico, polno konj vroče krvi. Toda zanje niso kdove kako skrbeli, hlapci so vsake toliko časa poslali po očeta, češ da kak konj ne more stopiti na nogo ali da ga ščiplje po trebuhu ali pa da se je žrebe zataknilo v kobili in noče ven. Ko je oče prispel tja, je bila kobila že v zadnjih zdihljajih. Roke si je namazal s salom in jih potisnil v žival prav do ramena, kot da bi vlekel šatuljo izza predalnika, obraz je imel pritisnjen ob konjsko zadnjico in tam notri nekaj štelal, žrebetu je naravnaval dolge okončine in z drugo roko spodbujal kobilo, naj se tudi ona še trudi. Potem je dobil lepo plačilo in za nagrado si je lahko izposodil katerega od tistih prelepih konj za ves dan. Sina je posadil v sedlo in z njim odjahal na kmetijo, kjer ga je čakalo novo delo, ali pa sta kar tako jezdila v okolici Dobříša. Pokrajina se je s konjskega hrbta odpirala na neznani način, deček je sedel ves osupel, brezmiselno se je dotikal grive pred sabo, oče pa je tačas pripovedoval nove zgodbe o živalih, predvsem bolnih, prepričljivo je znal opisati zagnojene rane, čreva, zavozlana kot klobčič kač, in smrt plodu v maternici.

Potem pa je nekega dne padel s konja in od takrat nič več ni bilo tako kot prej. Ampak na to se zdaj Františku Drtikolu ne da misliti. Zdaj je že res hladno.

Končno vstane, serec pokima z glavo in skupaj se po gozdni stezi napotita nazaj proti Příbramu, Punťa ostaja zadaj na varni razdalji.

Po kakem kilometru ježe ju dohiti še en jezdec ob koncih tedna, lokalni fotograf Antonín Mattas. Prožno se dviga v stremenih, kot da bi imel vneto zadnjico. Tako je najbrž zato, pomisli Drtikol, ker je vsak pritlikavec džokej. Ko konja prideta vštric, pa reče: Iskreno moram pohvaliti tega rjavca pod vami.

Mattas kima in potreplja konja po vratu. Prav imate, s Puščico sem imel srečo.

Kot kaže, zanj dobro skrbijo.

Se trudim.

A vi sami? Drtikola preseneti, da bi lokalni fotograf, mali podjetnik kot on, lahko sam vzdrževal svojo žival.

Mattas zadovoljno mlaskne. Sam, sam. Kaj pa vaš? Tudi ni za odmet … Sicer se vidi, da je v življenju že kar nekaj oddelal, ampak konj se s tem konec koncev samo umiri. Puščica je malce vročeglav, občasno mu moram pošteno prigovarjati z uzdo.

Sta pri Dolejší Obori, gladina ribnika je mirna in odseva okoliška drevesa kakor zrcalo, v temnih kotičkih pod jezom se že kopiči tema.

A ste vedeli, da konji baje v celotnem zornem polju vidijo enako ostro? se Drtikol spomni, kaj mu je nekoč povedal oče. Ja, niso tako izbirčni. Mi vidimo samo tisto, kar hočemo, hočemo pa tisto, od česar imamo korist.

Mogoče pa konjske oči zato izgledajo tako drugačne? navrže Mattas. Nato pa reče: Ampak vi imate dve hčeri, ane? Pošljite jih kdaj k meni, da bosta imeli lep spominček. A doma že imate družinski album? Niti ne morem verjeti, da je moj oče še pisal kroniko …

* * *

Grem slikat, se zadereš, da bi preglasil Emo, ki vadi na pianino.

A za v šolo že znaš? oče dvigne oči iznad knjige.

Kaj?

To, kar moraš znati jutri, zakrili z rokami, Ema zlovešče udari na tipko in Punťa koprneče zatuli.

Poleti si hodil risat rudarje, vstajal si skupaj z jutranjo izmeno, da bi hitro naskiciral vsaj osnovne poteze moških, ki so se drug za drugim javljali v šilštvi, preden so se spustili v jamo. Pogled nanje je bil grozljiv. Pokrpani obrazi, sestavljeni iz belih, rjavih in rdečih zaplat kože, ožgane lobanje, obrazi brez obrvi. Zastrupitev z ogljikovim monoksidom je, kar se posledic tiče, pokazala precej iznajdljivosti – enemu je namenila spomin kakor rešeto, drugemu je usta krivil zobobol, tretji se ni mogel vzpenjati po stopnicah, ne da bi imel občutek, da ga duši. Spočetka si delal bolj z radirko kot z mino, a postopoma je svinčnik v tvojih prstih postal okretnejši in konica občutljivejša, kot da bi se v njej stikali kaki živčni končiči. Zgrbljene postave knapov so ti prešle v roko in skozi roko v telo, po kakih dveh treh tednih si znal te izmučene obraze do kosti natančno ujeti z nekaj hitrimi, osnovnimi potegi.

Kdor tone, se oklene vsakega svinčnika, je pripomnil ravnatelj gimnazije.

Ampak zdaj jo mahaš v gozd, oče ti je priskrbel zložljivo slikarsko stojalo in nov komplet akvarelnih barv. Odkar je prišla jesen, poskušaš kar največ slikati v plenerju. Glede tvoje prihodnosti ti je jasno: nekako se boš še pretolkel skozi to butasto žolto-črno gimnazijo, potem pa jo boš mahnil na akademijo v Prago. Razložiš poljsko stojalo in nanj s ščipalkami pripneš skico. Namešaš barve in v lonček naloviš vodo iz studenca, ki si ga semkaj prišel slikat: nekaj kamnov, obraslih s sočno zelenim mahom, na gladini majhnega bazenčka ladjice iz listja, na levi dva štora, na katera se lahko žejni usede. Nič posebnega, gozdno zakotje, a za vajo mora zadostovati. Na hitro si s svinčnikom narediš načrt, do mraka ni toliko časa, nato pa že sežeš po čopiču in po barvah. Sam najbolje veš, da se imaš pri tem še dosti naučiti, ne uspe ti prodreti v skrivnostne zakone barv, pa čeprav si o njih že marsikaj prebral.