Történetünk, hajtól szívig

Írták
Csapody Kinga ∙ Gelencsér Milán ∙ Jávor Bence

részlet

Copyright © Halott Pénz, 2021
Szöveg © Csapody Kinga, Gelencsér Milán, Jávor Bence, 2021

A könyvben felhasznált fotókat a Halott Pénz együttes menedzsmentje és a zenekar tagjai bocsátották rendelkezésünkre.
Külön köszönet Fűrész Zsoltnak és Orbán Péternek.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

ISBN 978 963 543 168 7

Felelős kiadó: Dian Viktória
Szerkesztő: Csapody Kinga
Grafikák: Weiler Péter
Borítóterv: Sebastian Stachowski és Weiler Péter
Korrektúra: Hack Orsolya és Németh Luca

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Rengeteg interjúban megkérdezték már tőlem, hogy mit gondolok, mi lehet a Halott Pénz sikerének a titka. Egy jó ideje ugyanazt felelem: Ha tudnám, nem tartott volna ennyi ideig, hogy befussunk. Kemény munka? Igen. Szerencse? Mindenképp. Kitartás? Anélkül semmi sincs. Tehetség? Az egyetemen az egyik kedvenc tantárgyam a filozófia volt, faltam a könyveket. Egyszer, amikor a tehetség volt a témakör, megragadt bennem egy elmélet: „A tehetség nem az, hogy mennyire vagy valamiben jó, hanem hogy milyen szintre vagy képes fejlődni”. Ebben hiszek azóta is, a folyamatos fejlődésben. Az alázatban, hogy mindig képesek vagyunk jobbak lenni holnap, mint tegnap. Elemezni magunkat, az életet, az emberi mivoltunkat. Mindig arra törekedtem, hogy balanszban éljek a környezetemmel, hogy adjak és ne elvegyek, hogy én legyek a biztató szó és ne az a mondat, amitől nincs kedved felkelni reggel. Hiszek a biztató szó erejében, mert azt tapasztaltam, hogy akkor lehet valaki sikeres, ha a körülötte lévők hisznek benne. Bennem sokáig csak pár ember hitt, ez mégis elég volt ahhoz, hogy megpróbáljam a lehetetlent. Ez a könyv az ő történetük. A mi történetünk. Emberek története, akik hittek egymásban.

Marsalkó Dávid

1

Tulajdonképpen régóta szerettem volna egy könyvet írni. Egyszer neki is kezdtem, nyitottam egy jegyzettömböt: „horror vagy krimi”. Új sor: „regény vagy forgatókönyv”. Jó az irány, ledőltem egyet pihenni. Még aznap délután csörgött a telefon, egy régi barát hívott: „Szia, Bence! Lenne itt egy könyv a Halott Pénzről. Segítesz megírni?”.

Menti a jegyzetet kilépés előtt?

Dáviddal régóta jó barátok vagyunk, így az anyaggyűjtés vele már 10 évvel ezelőtt elkezdődött A többiek pedig vették a bátorságot, és beengedtek az életükbe, a múltjukba, a titkaikba. Mivel maga a Halott Pénz is a kollaborációról szól, ezért az interjúk után berántottam magam mellé a legjobb tollú embert, akit csak ismerek: Milánt, aki nemcsak remek alkotótársnak bizonyult, de új színvonalra emelte a készülő szövegeket is. Te pedig, kedves olvasó, most ennek az eredményét olvashatod.

A következő történetek nem a zabolátlan írói fantázia szüleményei, ha pedig mégis, azt igyekeztünk egy összekacsintással jelezni.

Jávor Bence

Marsalkó Dávid

Dávid

Otthon

Magyarország, a második világháború után. Két vonat döcög komótosan a jobb élet felé. Az első megálló: „Újrakezdés”. Minden kedves leszállónak további kellemes utazást kívánunk.

Az egyik utas egy fiatal férfi – Dávid nagypapája. Egyetlen kofferjára krétával van felírva a név: „Marschalkó”. Az „sch”-t leszálláskor a kupéban hagyja. Mint ahogy 12 nővérét is Vulkánban, ahonnan elindult. Úri szabó lesz – mondta nekik. Életrevaló fiú, tudták, hogy nem a levegőbe beszél. Ez tűnhetett fel annak a pécsi lánynak is, akinek nagyon tetszett ez az erdélyi jövevény, akinek szintén meggyűlt a baja a nevével. Nemesi, tehát a derék elvtársak kaptak is az alkalmon, és elvették mindenüket az első adandó pillanatban. Ahogy a férfi is a kisemmizett nőt. A „kemény munka” lesz közös életük sarkcsillaga. Elhatározzák, hogy a gyerekeik többre viszik. Az első, a nővér, be is váltja az ígéretet. Közgázt végez, és könyvelő férjével komoly egzisztenciát épít fel. „Ez már valami” – gondolják majd. „A kisebbik viszont… a Péter. Az a link semmirekellő. Nem dolgozik, helyette valami Zappa nevű D’Artagnan-bajszos bajkeverő zenéjét hallgatja. Közben kiállításról kiállításra mászkál, és valami „ávántgárdról” hadovál. A haja is hosszú, mint egy hobónak, és se a szép szóból, se a rendszabályozásból nem ért. Még az első munkája is úgy lesz, hogy a színvak barátja helyett áll majd be a nyomdába! Közben meg csak fut a pécsi lányok után. Fényképezőgéppel a kezében.”

Fáy János és felesége Erzsébet, vagyis Édesanyám szülei

Édesapám a kiállításán, a 80-as években

A másik vonaton egy sváb házaspár, az anyai nagyszülők. A szibériai munkatáborból érkeztek, kifelé még csak ketten voltak, a karjukon ülő kisfiú már odakint született. Talán sose tudja már meg, hogy az anyatejnek igazából nem csalánleves íze van. Nincsenek illúzióik, az oroszok ezt még az ingóságaiknál is hamarabb elvették tőlük. Tudják, hogy a „semmi”, ami várja őket odahaza, a takaros házba már mások élete költözött be. Marad a Hősök tere a város szélén. „Hősök”. Ezeknek a ruszkiknak aztán van humoruk. Az apa a mecseki bányában, az anya a bőrgyárban talál munkát három műszakban. Mindkettő kemény kenyér, de előbbi tényleg gyorsan elhasználja az embert. Az unokáknak kevés emlékük marad majd a szűkszavú, nyugdíjas nagypapáról, akivel időnként levest vittek át a szomszédba. Marad majd a mama, a konyhai tyúkvágásokkal és a rendszeres vasárnapi ebédekkel. Ehhez persze előbb még meg kell születnie Dávid anyukájának 1956-ban. A lánynak, aki imád énekelni, imádja a kultúrát, a könyveket, mégis hamar el kell majd mennie dolgozni, hogy könyvárusként vagy pultosként kivegye a részét a közös terhekből. Ugorjunk is ehhez a részhez.

Nincsen véletlen

A 20 éves Éva leült a Mecsek cukrászda egyik márványasztala mögé, hogy kicsit kinyújtóztassa a lábát. A reggeli kávésok rohama már lement, és még van egy kis ideje azelőtt, hogy az iskolából hazajövők megérkeznének a napi rumpuncsukért. Felállt, visszafelé még letörölte a sütis vitrint – hiába, a gyerekorrok mindig nyomot hagynak –, majd a pult mögött elővette az aktuális kedvenc könyvét. Szerette ezt a kiszámíthatóságot, és hogy az életnek itt megvan a maga jól bejáratott ritmusa. Pont emiatt tudta azt is, hogy körülbelül 6 és fél oldal múlva a kirakaton keresztül meglátja azt a bizonyos hosszú hajú fiút, akit az elmúlt hetekben ugyanebben az órában mindig. Elég jellegzetes, szőke figura. Tekintetében mindig valami csibészes mosoly bujkál, amit valahogy sehogy se lehet összeegyeztetni azokkal az indokolatlanul vastag és nehéz könyvekkel, amiket magával hurcol. Láthatóan nem titkolja: ő is szeret olvasni. Sőt, már-már gyanúsan nem. Mintha véletlenül mindig úgy állna meg, hogy Éva könnyedén el tudja olvasni a címet is. Az érdeklődése mindenesetre változatos lehet, mert a Ulyssestől az A szovjet nehézgépgyártás XX. századi fellendüléséig minden érdekli. Ha őszinte akar lenni: egy kicsit őt is érdekli. Mármint a fiú. Kitartó, az már biztos. Ha megjelenik: talán ma rámosolyog.

Hard Day’s Night

Kisebb csődület fogadta Marsalkó Péter fotóst, ahogy egy jóleső alvás után gyanútlanul beért a pécsi kórház szülészeti osztályára. Ismerte már jól. Az első fia, Ricsi is itt született. A teremhez érve fehér ruhás nővérek és szülésznők egy csoportját látta a felesége ágya körül, akik elismeréssel vegyes csodálattal simogatták a kimerült nő kezét. Minden okuk megvolt rá, ugyanis október 29-én hajnalban, sokórás küzdelem után, természetes úton megérkezett a maga közel 5 kilójával Éva édes, pici babája. Ha el akarjuk képzelni, hogy ez milyen kimerítő is lehet… nos… inkább ne is akarjuk. A lényeg, hogy mindenki jól volt és egészséges, meg lehetett nézni a jövevényt.

Vannak bizonyos panelmondatok, amelyek önkéntelenül is elhagyják az apukák száját újszülött gyermeküket látva. Jellemzően: „Hát szia! Én vagyok az apukád.” Vagy hogy „Jaj, de cukiiii/ édiii/ pici!”, és persze ezek kombinációi.

Mivel a „pici” szó valahogy nem jutott az eszébe az óriásbébi láttán, a következők voltak Péter első atyai szavai legkisebb fiához: „Na, még egy vörös.” Kis csend után minden jelenlévő helybenhagyta a dolgot. Ezen felbuzdulva valószínűleg ugyanebben reménykedhetett, amikor előrukkolt újabb ötletével, miszerint isteni lenne, ha a gyereket Napóleonnak neveznék. A kérdő arckifejezést látva még hozzátette: „Hisz tudod. Napoleon Murphy Brock, a Frank Zappa fuvolistája után.” Abban a néhány másodpercben, ahogy csillogó tekintettel a feleségére nézett, valószínűleg villámgyorsan ki is olvasta a választ a küzdelmes éjszakát megélt tekintetből. Így lett végül a gyerek Dávid. Na jó: Dávid Napóleon.

Good Times

„Hangos. Valami hangos” – gondolta magában a hároméves Dávid az anyósülésen, de az okát még nem sikerült megfejtenie. De ez rendben is van így, az éntudata még csak az iménti percekben született meg, ekkor kezdi különválasztani saját magát a világtól, és ezek lesznek majd az első emlékei is. Hogy valami hangos. Körülnézve megállapítja, hogy a kocsi műszerfala nem világít, az autó nem mozog, így a zaj egészen biztosan nem az 1500-ös Lada kétütemű motorjából jön. Kutatva néz a vezetőülés felé, ahol az apukája szokott ülni, és látja, hogy az apukája tényleg ott ül most is, sőt, ránéz, sőt, valamit nagyon magyaráz neki. Bár még nem ért mindent, de biztos fontos lehet, mert tényleg nagyon úgy magyarázza, és még a keze is mozog hozzá. Ez igazából vicces. Apu vicces. Bár jó volna tudni, hogy mit jelentenek a „gitár” és a „szóló”, a „gibzon” és a „ceppelin” szavak, de egészen biztos, hogy nagyon klassz dolgok, mert az apukájának – úgy tűnik – nagyon tetszenek. És ahogy az apukája újra kimondja azt a vicceset, hogy „ledceppelin”, ő egy nagyot kacag. És ezen az apukája is nagyot nevet. És azután, amikor egy pillanatra csend lesz, már azt is tudja, honnan jött a zaj. A fekete tésztaszűrőkből a műszerfal alól. Ekkor az apukája valamit varázsol azokkal a titokzatos gombokkal maga előtt, ránéz, a szeme még mindig nevet, és az autó egyszer csak megint ugyanolyan hangos lesz. De most már jó. Sokkal jobb. A legjobb.

Egy ritka családi kép, ahol az apai és anyai nagyszüleim együtt vannak

Se füle

A diszlexiás kis Albert Einsteint az első olvasásóráján eltanácsolják, amikor kiderül, hogy milyen pocsékul tud szavakat betűzni. Ceruza helyett ezért inkább csákányt vesz a kezébe, és a relativitásról csak a kevés bér/sok munka függvényében fog gondolkozni hátralévő rövid életében. A Steve Jobs név is csak egy éjszakai portás zubbonyán jelenik meg, köszönhetően az Asperger-szindrómásokat sújtó kegyetlen előítéleteknek. Szegény Rayről és Stevie-ről pedig inkább ne is beszéljünk…

Ezek persze valójában nem így történtek. Szerencsére. Az alábbi viszont igen:

Egy hétéves pécsi kisfiú megszeppenve áll egy zeneiskola termében. Eredetileg azért érkezett az anyukájával, hogy valamilyen hangszeren tanuljon, ehhez viszont a beugró – valamilyen okból – az éneklés. Ő nem erre készült. Igazából a legőszintébb gyermeki lelkesedésen túl semmivel sem készült. Érzi, hogy lassan elfogja a pánik, de gombócokkal teli torkából valahogy mégis elővánszorog a Boci, boci első két sora. Egy levegőbe emelkedő kéz egyértelművé teszi, hogy a harmadikról már szó sem lehet. „Semmi értelme, hogy idejárjon, anyuka. A viszontlátásra.” Kész, passz. Dávidnak innentől 10 év kell, hogy először valódi hangszerhez jusson. A Halott Pénz név viszont mindennap emlékezteti majd arra, hogy többé ne hagyja, hogy bárki az esélytelenek skatulyájába tegye.

Minden szobába kell

A 90-es évek elején járunk, és Marsalkóéknál zsúr van, a két testvéré egyszerre, nagy esemény. Egy hónap sincs a két dátum között, mindig együtt tartják. Pár éve költöztek ebbe a nagy, belvárosi lakásba, ez már saját. Dávid nyolcéves, és a hifi mellett áll. Ő az est szelektora, ennyi maradt egyelőre a zenés álmokból. A hangfalakból éppen az Európa Kiadó Popzenéje szól, kicsivel a gyermeki fájdalomküszöb alatt. De hát kell is, valahogy túl kell harsogni ezt a rengeteg vendéget. Az előbb az egyik ovis társa megkérdezte, hogy Halász Judit nincs-e itt. Dávid elsőre nem tudta, hogy vajon kinek az anyukájára gondol. Aztán kapcsolt, és széttárta a kezét: mi itthon nem hallgatunk gyereklemezeket. Egy másik meg azt kérdezte, hogy az a bajszos bácsi a bekeretezett fényképen, a nappaliban valami közeli családtag-e. Ő, mondjuk beletrafált. Zappa bácsi akkora kedvenc apunál, hogy már szinte az.

A hangulatra nem lehet panasz, mindenki remekül érzi magát. Tulajdonképpen nincs is nagy különbség aközött, hogy éppen az ő vagy a szülei művészbarátai vannak-e náluk. Talán olyankor egy kicsit kevesebb roletti fogy. A tortákon már túl vannak, a gyerektársaság most éppen a nappaliban tömörül, hogy le ne maradjon az est egyik fénypontjáról. Dávid is bemegy, és csillogó szemmel néz a bátyjára, aki a figyelem középpontjában a legfrissebb szerzemények közül szemezgeti, hogy ezúttal melyik is kerüljön be a négyfejes lejátszóba. Mint a legprofibb mozisommelier-nek, úgy szánkázik az ujja a videókazik gerince mentén: Robotzsaru I-II., Dupla dinamit, Terminator 1-2., Reszkessetek, betörők, Jurassic Park… ja, nem. Az majd csak egy pár év múlva lesz kint. Bár Ricsi hatalmas filmőrült, és náluk valahogy a kazis megjelenés szinte egy időben van a mozis premierrel, erre talán még ő se lenne képes. Arra viszont igen, hogy egy életre megfertőzze öccsét a film szeretetével.

Meglett a nyertes: Macskafogó, hogy a kicsik is élvezzék.

Aztán vége lesz. Mire Lusta Dick és denevérzenekara belecsap az utolsó számba, a vendégek is lassan elmennek. Tényleg lassan. Dávid megint eldugta mindenkinek a cipőjét. A romok várhatnak holnapig, a fiúk a közös szobában már az ágyban, az apjuk mesél nekik, ahogy minden este. Mesél a fantasztikus Marsalkó testvérekről, akik halált megvető bátorsággal ugranak be az égő pécsi magasházba, hogy mindenkit kimentsenek a lángoló pokolból. Már majdnem sikerül is, mikor, ajjaj: Dávid lába beszorul a zuhanó lift ajtajába. Persze megtartaná, hiszen, mint tudjuk, „egy Marsalkó erős és különleges”, de a bátyja azért a biztonság kedvéért a segítségére siet, mert „egy Marsalkó sosem hagy cserben egy másik Marsalkót”. Egymást átölelve lépnek ki az égő házból az ünneplő tömeg gyűrűjébe, ahol az első sorokból az apukájuk fényképezi őket, és szíve mélyéből büszke rá, hogy az ő fiai aztán „nem szürkének születtek”.

Ahogy a szobából kifelé menet megpuszilja a vörös fejtetőket, magában még befejez egy mesét egy másik fiúról, aki ezeket a biztató szavakat a saját apjától sose kaphatta meg. Villany.

Családi kép. A bal szélén én, a jobb szélén a bátyám, középen a szüleim

Tartalom

1. Magunkról

Dávid

Venom

Samu

Márk

Barni

Matyi

Ninja

Csillus

2. Rólunk

A család

Gellai Gergő

Felcser Máté

Hősök

Fűrész Zsolt és Orbán Péter

Csöndör László „Diaz” és Karácson Tamás „Fluor”

Lobenwein Norbert

Zwack Sándor

3. Emlékszem…

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Gravitas One – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Slab – Apache License 2.0
Veteran Typewriter – SIL Open Font License
Zilla Slab – SIL Open Font License