Anyának – remélem, tudod, hogy milyen fontos vagy nekem.

PROLÓGUS

Katharina Heinroth

Ursula Franke

Gisela Schultz

Sascha Eberhard

Sylvie grófnő

Anke?

Bethan a cédulát reszkető kezében tartva bámulta a furcsa névsort, melyet édesanyja vetett papírra sok évvel ezelőtt. A papiros felső széléhez egy tömzsi vízilovat formázó ezüstbross volt erősítve, ezt óvatosan kikapcsolta, és rátűzte a kabátja hajtókájára. A keze annyira remegett, hogy megszúrta az ujját a tűvel, de szinte örült a fájdalomnak. Az érzés arra a rettenetes napra emlékeztette, amikor megtalálta a mostanra már elsárgult papírdarabot.

Tizenegy éves volt akkor, és éppen megszakadt a szíve a gyásztól. Az édesanyja temetése borzasztó volt, és a szertartás után, amikor a kislány semmi másra nem vágyott, mint hogy apja karjába bújva próbáljon megküzdeni a gyásszal, ami azzal fenyegette, hogy mindenestül elnyeli, a házukban iszogató, síró-rívó részvétlátogatók nyüzsögtek mindenütt, akik egyre azt bizonygatták neki, hogy Jana mennyire szerette őt.

De Bethant nem érdekelte a vigasztalás, csak az édesanyját akarta visszakapni, épen és egészségesen, hogy leszidja őt, ha nem eszi meg a kenyérhéjat, noszogassa, hogy csinálja meg a házi feladatot, és szombat reggelenként palacsintát süssön neki. Nem kért a bátorítóan köré fonódó nehéz karokból, csak az édesanyja könnyed ölelésére és csiklandozására vágyott, így miután feltálalták a vacsorát, felosont az emeletre, és elrejtőzött a szülei ágya alatt. Tizenegy évesen talán már egy kicsit idős volt az ilyesmihez, mégis úgy érezte, ezt kell tennie. Hogy aztán, megragadva anyja ékszeresládikáját, magával vigye a dobozt az ágy alá, mintha a tartalma valamiféle kulcsot nyújthatna a múlt jobb megértéséhez.

És bizonyos értelemben így is lett – csakhogy nem a saját múltjához jelentett kulcsot, amit a dobozban talált. Mert a csinos nyakláncok és a boldogabb időkre emlékeztető karkötők között ott lapult a vízilóbross. Bethannek azonnal megtetszett a jópofa állatfigura, amihez oda volt erősítve a cédula, amire most bámult, rajta a felsorolt női nevek az anyja jellegzetes, lekerekített, kontinentális gyöngybetűivel.

A kislány addig meredt a papírfecnire, míg a szeme már nem csupán a bánattól könnyezett. Mindig is lenyűgözték édesanyja német gyökerei, a nyelv, ami kettőjük saját, külön, titkos kódja lett. Imádott Németországba látogatni Erika Omához, és hiányoztak neki ezek a látogatások, mióta három évvel ezelőtt a nagyanyja meghalt. És most itt volt ez – valami arra utaló jel, hogy Jana életében voltak dolgok, amelyekről Bethan mit sem tudott, emberek, akik fontosak voltak az édesanyjának, kérdések, amelyekre az asszony kereste a választ. Egy különleges kapocs az édesanyjához – épp akkor, amikor úgy érezte, minden kapcsolat megszakadt.

Később, amikor végre egyedül maradtak az édesapjával, megkérdezte a férfit a céduláról. Az apja reakciója villámcsapásként érte.

– Ezt meg honnan az ördögből szedted, elő, Beth? – kapta ki a kezéből a papírdarabot, majdnem fellökve a gyereket.

– Találtam. Anya ékszeresládikájában volt, és azt mondtad, hogy minden, ami abban van, most már az enyém, úgyhogy ez is az enyém.

A férfi fura torokhangot adott ki, de aztán hamar visszanyerte az önuralmát.

– Igen, kicsim, azt mondtam. De ez csak egy buta papírfecni. Csak egy… egy bevásárlólista.

– Kik ezek?

– Nem tudom. Emberek Németországból. Azt hiszem, anyád fiatalkori barátai.

– Barátok? Biztos vagy benne? Idesüss, ez itt egy grófnő – próbálta visszavenni a cédulát az apjától, de az úgy elrántotta előle, hogy leszakadt a sarka, és a kislány nem mert tovább küzdeni érte, félt, hogy teljesen eltépik a papirost.

– Apa, kérlek! Hadd tartsam meg! Az ő írásával van írva.

– Ez is – felelte a férfi, és az orra alá dugta a Bethan éjjeliszekrényéről felkapott üdvözlőlapot. A lap elején a kép két elefántot ábrázolt egymásba fonódó ormánnyal, belül egy hosszú, szeretetteljes üzenet az édesanyjától. Ez volt Bethan legféltettebb kincse, de attól még szerette volna megtartani a kézzel írt névsort is.

– Mi olyan titkos benne? – kérdezte az apját.

Erre a férfi visszakozott, újból bizonygatni kezdte, hogy a papírdarab csak egy „buta cetli”, és magával vitte a földszintre. A kislány hallotta a konyhai szemetes fedelének csattanását, és ahogy feküdt az ágyán, kezében szorongatva a vízilóbrosst, elképzelte magában, amint a papírdarab szétbomlik a használt teafilterek és krumplihéjak között, és próbálta becsukni a fülét, hogy ne hallja az apja halk zokogását a tévé előtt. Később, amikor a férfi felvánszorgott az ágyába, Bethan leosont a konyhába, felnyitotta a szemetest, és addig túrt a ragacsos hulladékban, míg rá nem bukkant a papírdarabra, foltosan, nedvesen, de egészben. Utálta, hogy becsapja az édesapját, de szilárdan meg volt győződve róla, hogy a névsor valamiért nagyon fontos. Úgy érezte, mintha az édesanyja egy még mindig élő darabkája volna azon a papírdarabon, és ragaszkodott hozzá.

Most az ujjaival végigsimította a brosst, kitapogatta a belevésett betűket a víziló húsos lábán: BZ. Fogalma sem volt, mit jelenthetnek, míg évekkel később fel nem találták a Google-t, és rá nem kereshetett a lista elején álló személy nevére: Katharina Heinroth a Berlini Állatkert, azaz a Berlin Zoo igazgatója volt a II. világháború után. Úgy tűnt, az állatkert fontos volt az édesanyjának, amitől aztán Bethan számára is fontossá vált – jóval azelőtt, hogy ott kapott volna munkát.

A viharvert cédulát óvatosan belehelyezte bőr állatorvosi táskájába. Itt az idő indulni új munkahelyére, hogy megkezdje életének új fejezetét, és megpróbáljon megtudni valamit a titokzatos névsorról. Mindkét dolog nagy kihívásnak ígérkezett, de Bethan érezte, hogy most készen áll rájuk.

ELSŐ FEJEZET

– Willkommen!

Bethan boldogan kapta fel a fejét a köszöntésre, és szemével végigpásztázta a két hatalmas márványelefánt által tartott díszes, boltíves kaput. Ez tényleg az új otthona bejárata? Körülötte áradt befelé a tömeg, a látogatók a balra álló ketrecekben játszó majmokra mutogattak, majd átloholtak megnézni a beljebb fekvő bambuszligetben ejtőző pandákat. Bethan ujjai a vízilóbrossra tévedtek, és kis híján ugrándozni kezdett izgalmában.

– Úgy örülök, hogy itt lehetek! – mondta németül Ellának, a fiatal állatorvosnak, aki volt olyan kedves, és kiment elé a repülőtérre.

Ella huszonöt éves volt, bársonyos, bronzbarna bőrrel, vidáman himbálózó lófarokba fogott, dús fekete fürtökkel, és az ajkáról szemlátomást soha le nem fagyó, széles mosollyal. Ellának be nem állt a szája, és Bethan máris kezdte érezni, hogy neki is könnyebben jutnak eszébe a német szavak. Az utóbbi években keményen küzdött, hogy karban tartsa némettudományát, de miután az édesanyjával már nem tudott beszélgetni, nyelvtudása óhatatlanul berozsdásodott. Különös érzés volt újra használatban hallani a kettejük titkos kódját.

– Nagyon örülünk neked – magyarázta lelkesen Ella. – Az utóbbi időben összecsaptak a fejünk fölött a hullámok. Akkora az állatszaporulat, hogy alig győzzük. A múlt héten kikelt tizenöt teknős, tegnap született két csimpánzbébi, és Reina is hamarosan szülni fog.

– Reina?

– Az egyik nőstény oroszlán. Ne aggódj, nemsokára tudni fogod az összes nevet. Gyere, menjünk be az állatorvosi rendelőbe, aztán meg majd körbevezetünk.

Ella sötétzöld egyenruhája láttán a látogatók sora kettévált, a fiatal nő odaintett a jegypénztárban ülő srácnak, és nekiindult a majomketrec mellett, megkerülve a sziklás területet, ahonnan páviánok rikoltoztak, és mondták a magukét. Csókot dobott nekik, és elkalauzolta Bethant a ketrec háta mögött egy alacsony, modern épülethez. Hatalmas ajtók zárták el a belépést, de Ella belépőkártyája megnyitotta előttük az utat, és ahogy Bethan látta, hogy néhány látogató kíváncsian rájuk sandít, eltöltötte a büszkeség.

Ő is az állatkert alkalmazottja, bejárása van a nagyközönség elől elzárt területekre, és most úgy érezte magát, mint egy kisgyerek az édességboltban. Minden itt volt, amiről valaha álmodott, sőt még annál is több.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? – kérdezte tőle Callum ma reggel, amikor bevitte az orvosi táskáját a szobába, hogy összeszedje a poggyász többi részét.

Bethan most maga előtt látta a barátját, ahogy homlokát ráncolva, csokoládébarna szemeivel hunyorogva az ágyon ül, és egy kiálló cérnaszálat babrál a Leicester City-s paplanhuzaton, ami egyetlen hozzájárulása volt a lakás berendezéséhez.

– Tudod, hogy mindig mennyire szerettem volna állatkertben dolgozni, Callum!

– És mi bajod a Twycross-szal?

Bethan pislogott egyet; átfutott az agyán, hogy vajon a srác miért várt mostanáig, hogy hangot adjon a kétségeinek.

– Tulajdonképpen semmi. Csak épp nincs akkora kutatórészlegük, mint Berlinben. Ez egy soha vissza nem térő lehetőség, Cal, nagyon jól tudod. Olvastad a PhD-értekezésemet a fogságban élő állatokról. Azt mondtad, hogy érdekes volt.

– Az is volt. Csak éppenséggel nem gondoltam, hogy… szóval, hogy tisztára rákattansz.

– Rákattanok?

Callum már megint a takarót babrálta, épp összegyűrte a középcsatár, Jamie Vardy arcát.

– Biztos, hogy ez az egész az állatkertről szól, Beth?

– Miért, mi másról szólna?

– Az anyukádról – felelte Callum. – És arról a hülye listáról, amiért úgy odavagy.

Bethan felhördült.

– Hogy mersz ilyet mondani? Az nem egy hülye lista, és egyébként sem az a fő oka, hogy elfogadtam ezt az állást. Ha ezt nem vagy képes felfogni, akkor lehet, hogy tényleg jobb, ha most külön töltünk egy kis időt.

A srác összerezzent.

– Ezt meg hogy érted? El akarsz hagyni, Bethan?

Egy pillanatra megkísértette a gondoltat, hogy rávágja: igen. Mióta az elmúlt év végén Callum betöltötte a harmincötöt, és vad partizásba kezdett, ezzel is megpróbálva késleltetni a fenyegetően közelgő középkorúságot, kissé döcögősen alakultak a dolgaik. Bethannek nem nagyon volt ínyére az új helyzet, végül is egy évvel ezelőtt azért ajánlotta fel a srácnak, hogy költözzön hozzá, hogy megosszák egymással a jövőjüket, nem azért, hogy a pasasnak több pénze maradjon sörre, de a barátnői bizonygatták, hogy ez csak amolyan férfiválság, és pár hét távollét alatt a barátja bizonyára rá fog jönni, hogy mi is a fontos az életében. Bethan remélte, hogy tényleg így áll a dolog, de most muszáj volt a karrierjére összpontosítania.

Egy atlétikus felépítésű idősebb hölgy masírozott feléjük határozott léptekkel, és Bethan már rohant is, hogy kezet rázzon vele.

– Jó napot, Tanja!

– Bethan! Isten hozta a Berlini Állatkertben!

– Csodás, hogy itt lehetek! Köszönöm, hogy felvettek!

Tanja, a főállatorvos, aki a múlt hónapban videóinterjút készített vele, magas nő volt, átható tekintetű szürke szemekkel, és Bethan vörösesszőke hajánál sokkal szőkébb, hosszú, fonott copffal. Lelkesen rázta meg a kezét.

– Messze maga volt a legrátermettebb jelentkező, úgyhogy bolond lettem volna, ha nem magát választom. Mindjárt körbevezetjük. Ella, lennél olyan szíves…

De ebben a pillanatban Ella telefonja csipogott egyet, és a képernyőjéről egy rendkívül élethű szurikáta meredt rájuk. Ahogy Bethan odasandított, Ella elnevette magát.

– Ez a csipogórendszerünk. Én szurikáta vagyok, és a vízilóházban van rám szükség. Bocsánat, Tanja, körbe tudnád vezetni Bethant?

– Persze – felelte Tanja, de ekkor jelzett az ő telefonja is: annak a képernyője egy zsiráfot mutatott. – Várjunk csak… rám is szükség van. Gyerünk, Bethan, irány egyenest az események sűrűjébe!

Bethan követte a másik két nőt, ahogy azok elsiettek a gondozóiknak magukat produkáló elefántok és két buzgón a sarat túró orrszarvú mellett, és célba vettek egy futurisztikus üvegkupolát. Szaporán lépkedtek, és Bethan, akit a csomagjai is hátráltattak, hamarosan lihegni kezdett. Igyekezett lépést tartani velük, ahogy a két nő keresztülvágott a látogatók egy nagyobb csoportján, elhaladva egy víziló szobra előtt, mely elképesztően élethű volt, leszámítva, hogy bronzból készült, így csillogott-villogott a tavaszi napsütésben. A szobor valahogy furán ismerős volt, és Bethan megtorpant, hogy szemügyre vegye.

– Ez Knautschke – mondta Ella. – Az állatkertben élő szinte összes víziló apja, nagyapja és dédapja, a kis drága.

– Még mindig él?

– Istenem, dehogy! A háború alatt született. Állítólag kis híján oda is veszett a bombázások alatt, de az utolsó pillanatban sikerült kimenekíteni egy lángoló épületből. Erre gyere!

A víz széléről egy állatgondozó integetett feléjük, és ahogy Tanja belépőkártyája kinyitotta a kaput, Bethan újra érezte az izgalmat, hogy a csapathoz tartozik. Két fiatal vízilóhím összeverekedett, és az egyiküknek, Klumpignak, csúnya vágás éktelenkedett az oldalán.

– Ezt össze kell varrni – állapította meg Tanja azonnal. – Be kell vinnünk valami félreesőbb helyre – biccentett a korlát mögött egyre növekvő tömeg felé, miközben Sonja, a gondozó gyengéden megpaskolta az állat fejét, aki elanyátlanodva nézett fel rá. Bethan már amúgy is elhaló lélegzete még jobban elakadt. Klumpig egyértelműen fiatal példány volt, de szép nagy darab jószág, hatalmas szájában hosszú agyarakkal. Emlékeztetnie kellett magát, hogy a víziló növényevő. Eléggé távol volt a kutyák, macskák és aranyhörcsögök kompániájától, amelyhez otthon szokott. Lehajolt, hogy megveregesse az állat vastag bőrű hátát, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy ez itt a valóság. A háta mögött egy másik víziló dühös üvöltést hallatott, és Bethan ijedtében nagyot ugrott.

– Ne félj, a mama víziló a kerítés túloldalán van.

Bethan odasandítva észrevette, hogy a többi vízilovat a víz alatt és fölött húzódó fémkerítéssel választották el tőlük. Sonja pillanatok alatt előkerített egy emelőhevedert, melynek segítségével sikerült lábra állítaniuk Klumpigot, és becipelni a hátul fekvő hálórészbe. Csalódott sóhajtás hullámzott végig a nézőközönségen, mire Tanja elnevette magát.

– Azt hitték, hogy itt, a szemük előtt fogom előkapni a tűt, és összevarrni?

– Alighanem azt remélték – felelte Ella. – Ne haragudj, Bethan, hogy rögtön a mély vízbe dobtunk. Lássuk csak, mindjárt keresünk valakit, aki majd körbevezet.

– Nem sürgős – mondta Bethan, miközben Tanja már nekilátott, hogy lemossa a víziló vastag bőrét.

– Mégis az lenne a legjobb. Ne sértődj meg, de minél többen vagyunk idebent, anyuci annál idegesebb lesz – biccentett a medence felől még mindig hallatszó üvöltés irányába. – Megcsipogtatom Maxot.

Mielőtt Bethan tiltakozhatott volna, Ella előhúzta a telefonját, megnyitotta az Állatkert alkalmazást, és rábökött egy pimasz csimpánz képére.

– Szia, Max! A vízilóházban történt egy kis baleset. Lenne időd átjönni, és körbevezetni az új állatdokit? Tudod, az angolt.

– Félig német – helyesbített Bethan öntudatosan, de Ella tovább csevegett.

– Dehogynem, Max, menni fog! Jót fog tenni neked, ha egy kicsit kiszabadulsz a drágalátos majmaid közül, és valami fejlettebb élőlénnyel is beszélgetsz egy kicsit. – A nő vidáman nevetett valamin, amit a szerencsétlen Max válaszolt. – Ne félj, nem harap a néni. Nagyon kedves. És főleg nagyon helyes!

– Ella! – tiltakozott Bethan. A fiatalabb állatorvos már most olyan volt neki, mint egy csínytevő kishúg. – Szívesen várok valahol, amíg végeztek.

Ella intett, hogy maradjon csendben.

– Köszi, Max – csivitelte. – Akkor viszlát nemsokára! – tette le a telefonját. – Mindjárt jön érted. Hagyd itt a táskáidat, és menj ki a bejárat elé! Ott találkoztok.

– De… – kezdte Bethan, csakhogy látta, hogy Tanjának és Sonjának sürgősen szüksége van Ella segítségére, és ő csak útban van.

Megkerülve a medencét, félszegen visszaoldalgott, miközben kínosan tudatában volt a mozdulatait árgus szemekkel kísérő nézőközönségnek. Odakint a kezét egy pillanatra ráhelyezte a Knautschke-szobor széles bronzhátára, hogy összeszedje magát. De a sima felület érintése előhívott benne egy emléket, mely a már amúgy is felajzott idegeit még jobban felborzolta.

Tízéves volt, rövidnadrágban és a kedvenc pingvines pólójában, szalmaszőke haja két csenevész copfba fonva, hátán hátizsák, benne fényképezőgép, egy jegyzetfüzet és egy rózsaszín ceruza, mellyel fel akart írni mindent, amit az állatkertben lát majd. Vele volt az édesanyja is, és Bethan egyszerre odaképzelte magát a múltba, és kinyújtotta a kezét, hogy megérintse Jana égszínkék nyári ruhájának a szegélyét. De csak a levegőbe markolt, és hirtelen zavartan rántotta vissza a kezét, attól tartva, hogy bolondnak hiszik.

– Ez itt Knautschke, Bethie – mondta az édesanyja hangja a fejében. – Azt jelenti, Gyűröttke. Ugye, milyen cuki?

Bethan emlékezett rá, ahogy belebámul a bronzszobor kitátott szájába, és nem biztos benne, hogy a „cuki” a legmegfelelőbb szó az állat leírására, de az édesanyja lelkes biztatására rábólint.

– Szeretnél lovagolni rajta?

Még mielőtt Bethan felelhetett volna, Jana felkapta, és felültette a víziló hátára.

– Ugye, milyen klassz? Hát nem jópofa?

Bethan szemét behunyva próbálta beleélni magát a múltbeli pillanatba, de megkönnyebbült, amikor a telefonja üzenet érkezését jelezve visszarántotta a jelenbe. Az édesapja volt.

Rendben megérkeztél, kicsim?

A nő elmosolyodott, és visszaírt.

Megérkeztem, minden csodás.

A kis pontok köröztek a képernyőn, mialatt az apja a választ gépelte.

Küldj sok-sok képet! Alig várom, hogy lássam őket! Húsvétra már lefoglaltam a repjegyet. Máris hiányzol. Csók

Te is hiányzol, apa! Puszi!

xxxxx

A biztonság kedvéért még hozzáírt néhány csókot jelentő x-et, és megnyomta a küldés gombot. Callum mindig úgy gondolta, hogy Bethan közeli kapcsolata az édesapjával meglehetősen „fura”. A férfi sosem értette, miért kell Bethannek pár naponta beugornia az apjához, vagy olyan gyakran meghívni őt ebédre vagy vacsorára. Ugyan Paullal osztoztak a sport iránti szenvedélyükben, ami kimeríthetetlen beszédtémát jelentett kettejük között, de Bethan barátja szerint akkor is fura, ha valaki ennyire közel áll az apjához harminchárom évesen. Talán igaza van, de ez akkor is Bethan furcsasága, és neki így jó, és kész.

– Bethan Taylor?

Bethan összerezzenve nézett fel a kócos, sötét hajú, intenzív kék szemű, magas férfira, akinek karcsú teste minden porcikájából sütött a türelmetlenség.

– Én vagyok az. Max?

A pasas bólintott.

– Max Femer, vezető főemlősápoló és igazgatóhelyettes itt az állatkertben. Úgy hallom, idegenvezetőre van szükséged.

Halk, meleg hangon beszélt, de nagyon kurtán-furcsán, mintha takarékoskodni akarna a szavakkal. Bethan igyekezett gyorsan válaszolni.

– Nagyon kedves tőled, de biztos nagyon elfoglalt vagy, és nem szeretnélek feltartani.

– Nem gond. Az etetés előtt van egy fél órám, úgyhogy ha sietünk, addig végezhetünk mindennel.

– De én tényleg…

– Ha sietünk – ismételte meg Max szigorúan, mire Bethan becsukta a száját, és az előremasírozó férfi után rohant.

Max hosszú lábaival ugyanolyan céltudatosan lépkedett, mint ahogyan az előbb beszélt, és Bethan pillanatokon belül újra levegőért kapkodott. Hál’ istennek becsomagolta a futócipőjét… muszáj újra formába hoznia magát.

– Sasröpde – közölte Max a jobb oldalon fekvő, sűrű hálóval borított terület felé bökve. – Arra ott meg a medvék vannak. Mindenki imádja a jegesmedvéket, de őszintén szólva szerintem túlértékelik őket. Én sokkal jobban szeretem a barna medvéket. Azok sokkal igénytelenebbek. És Berlin jelképe is egy barna medve.

Bethannek, aki szinte futva próbált lépést tartani a férfival, hirtelen semmilyen okos válasz nem jutott az eszébe, de nem is volt rá szükség, mert Max már indult is tovább. Villámgyorsan végigjárták a hatalmas állatkert területét, Max szakszerűen kerülgette az összevissza csellengő, bámészkodó látogatókat, és állatnevekkel dobálózott – pingvinek, zebrák, gólyák, pandák. Bethan megállt, hogy megbámulja az elegáns kínai stílusú pagoda előtt lustán bambuszágakat csócsáló gyönyörű fekete-fehér jószágokat, de Max türelmetlenül ciccentett, és a nő – gyanítva, hogy egy újabb túlértékelt állattal van dolga – kényszerítette magát, hogy továbbmenjen. Végül is egy egész évet fog itt tölteni, még rengeteg ideje lesz, hogy töviről hegyire megcsodáljon minden egyes gyönyörű állatot. Ezen megvigasztalódva már szaladt is a férfi után.

– És tessék, itt vannak a majmok.

Max olyan hirtelen torpant meg, hogy a nő kis híján nekiütközött. Egyik kezét feltartotta, hogy megtámassza magát, és a tenyere alatt egy meglepően izmos hátat érzett. Gyorsan hátralépett.

– Bocsánat!

– Semmi baj.

A férfi pillantása ugyan másról árulkodott, de egyszer csak egy csimpánz érkezett a köteleken himbálózva, mire azonnal ellágyult az arca.

– Binky!

Max lehúzta a kártyáját, hogy kinyissa az ajtót, és belépett a helyiségbe, kitárt karjaiba boldogan csivitelve ugrott bele a csimpánz. Bethant annyira elbűvölte a jelenet, hogy elfelejtette megfogni az ajtót, mielőtt az becsukódott volna a férfi mögött, csak az izgatottan mutogató Binky figyelmeztette Maxot, hogy a nő odakint maradt. A férfi szó nélkül újra lehúzta a kártyáját, és Bethan beslisszolt az ajtón. Úgy tűnt, legalább Binky örül neki: az állat kinyújtotta a kezét, és karcsú ujjaival beletúrt Bethan szőke hajába. A nő felkacagott, és legnagyobb meglepetésére Max is elnevette magát.

– Kedvel téged.

– Ó, megtisztelve érzem magam!

Beth rezzenéstelenül állt, mialatt Binky ujjai a koponyáját tapogatták, és birizgálni kezdték a haja tövét.

– Most mit csinál? – kérdezte.

– Tetveket bogarászik.

– Ó, remélem, nem talál!

– Én is. Általában kártevőmentesítjük az újonnan érkezőket, de gondolom, téged még nem vettek kezelésbe.

– Csak hogy tudd… – kezdte a nő, de aztán észrevette, hogy Max szeme összerándul. – Nagyon vicces.

A férfi elvigyorodott.

– Na gyere, segíts megetetni a bandát.

Binky nyilvánvalóan felismerte a „megetet” szót, mert elengedte Bethan haját, és huhogva körberohangászott a ketrecben. Azonnal megjelent a többi majom is: bukfencet hányva, szaltózva közeledtek. Bethan megbabonázva figyelte őket, és összerezzent, amikor Max csuklón ragadta és félrehúzta.

– Gyere, menjünk, mielőtt túlzottan izgalomba jönnek.

– Ez még nem a túlzott izgalom? – kérdezte hitetlenkedve Bethan, de a férfi már egy kis oldalajtó felé igyekezett, és mivel továbbra is szorosan fogta a nő kezét, az nem tehetett mást, mint vele tartott.

A férfi erősen markolta a csuklóját, a tenyere meleg volt és kérges a fizikai munkától, finoman csiklandozta a bőrét, furcsán megborzongatva a testét tetőtől talpig. Ugyan, ez csak a fáradtság, mondta magának: a fáradtság és a tudat, hogy egyből fejest ugrott ebbe az egzotikus világba. Az oldalsó helyiségben Max megtorpant, és lenézett az összefonódó kezükre, mintha Bethanhöz hasonlóan őt is meglepte volna az érintés.

– Bocs – kapta el a kezét. – A majmok néha kissé fickósak az újonnan érkezőkkel.

– Fickósak?

– Elevenek – helyesbített gyorsan a férfi. – Úgy értem, elevenek. Játékosak. Tudod, pajkosak.

Max odafordult egy gyümölcsökkel teli vödrökkel megjelenő fiatalemberhez, és így Bethannek végre alkalma nyílt titokban szemügyre venni ideiglenes idegenvezetőjét. Max a harmincas évei elején járhatott, ahogy ő is, de a férfiból áradt valamiféle ideges energia, ami egyetlen pillanatra sem hagyta megpihenni. Végignézte, ahogy Max ellenőrzi az élelmet, fél szemével közben az órát figyeli, hogy mikor jön el az etetés ideje. Odakint a majmok felajzva rikoltoztak, és egyre gyűlt a vidáman mutogató, az állatok csínyein mulató, kíváncsi tömeg.

– Na, jöjjön a műsor – mondta Max, miközben újra csatlakozott a nőhöz. – Van kedved velem tartani?

– Igen, szívesen!

– Akkor gyere! Figyelj rá, hogy akkorákat dobj, hogy meg kelljen dolgozniuk az élelemért. Így egy kicsivel tovább tart a szórakozás a látogatóknak.

Bethan bólintott, és aggodalmasan szemlélte a kötelek és indák kusza erdejét, amelyen keresztül útnak kell majd indítania gyümölcsös lövedékeit, és azt kívánta, bárcsak annak idején jobban figyelt volna a tornaórán, amikor a labdajátékokat gyakorolták. De a csimpánzok izgatottan döngették a mellkasukat, amikor Maxszal kiléptek az állatok feje fölött húzódó etetőteraszra, és nem volt más választása, mint belevágni. Fogott egy félbevágott, szaftos narancsot, hátrahúzta a karját, és elhajította. A gyümölcs átrepült a kifutón, egészen a nagy üvegablak közelébe, és két csimpánz azonnal elstartolt, hogy megszerezze.

– Szép dobás!

Bethan elmosolyodott Max dicsérete hallatán, és újra dobott. A második falat az egyik deszkateraszon landolt, mire újabb majmok indultak harcba érte. Bethan kezdett ellazulni. Hiszen ez egész jó mulatság! Az üvegen keresztül látta a közönség izgatott arcát, és újra megérezte, milyen nagy szó, hogy itt lehet. Reggel még Callummel volt a leicesteri lakásban, most meg tessék, a kellemes németországi napsütésben félvad majmokat etet. Olyan messzire hajította a gyümölcsöket, amilyen messzire csak bírta, és egyszer csak csodálkozva érezte, hogy üres a vödör, amikor belenyúl.

– Ó! – hördült fel, és Max torokhangon felnevetett.

– Na, jó volt?

– Nagyon. Köszönöm.

A férfi nyugodtabbnak tűnt most, hogy végzett a feladatával.

– Szép munka. Akkor most fejezzük még be a bejárást, és menjünk vissza Tanjához.

– Nem sürgős.

– Hahh, ugye, te is jobban szereted a csimpánzokat, mint a vízilovakat!

– Dehogyis, én… – Bethan még időben kapott észbe. Max megjegyzése olyan lakonikus volt, hogy majdnem nem vette észre, hogy ismét csak ugratja. – Abszolút a vízilovak a kedvenceim – mondta a nő, és ujjaival megérintette a brosst a gallérján. A férfi megjátszott bosszúsággal csóválta a fejét.

– Akkor a körbevezetésnek sajnos vége.

Bethan felkacagott, és visszaadta Maxnak az üres vödröt.

– Akkor úgy látszik, Binkyt kell megkérnem, hogy mutassa meg a dolgokat.

– Meg tudná, az egyszer biztos. Meg mernék esküdni rá, hogy a kislány azt képzeli magáról, hogy ember.

– Hát, majdnem az is.

– Így igaz. Sokkal inkább, mint egy rusnya, vén víziló.

– Vagy egy túlértékelt jegesmedve?

Max elfintorodott.

– Elnézést. Mi, állatgondozók általában elfogultak vagyunk a saját állatainkkal szemben. De mindegyiket szeretem, tényleg, még a keselyűket is. Na gyere, menjünk tovább.

Max kinyitotta az ajtót, és kiterelte a nőt a majomházból, majd tovább a ragadozók kifutói felé. A nagymacskák lenyűgöző látványt nyújtottak, és miközben Bethan magáról megfeledkezve bámulta egy tigris mozdulatait, ahogy az állat átsétált a füvön, kis híján keresztülesett valamin.

Ahogy lepillantott, elszörnyedve vette észre, hogy az a valami nem más, mint egy idős nő. Az öregasszony egy padon ült méretes pufidzsekibe burkolódzva, fején hosszú, ősz hajára mélyen ráhúzva bojtos, kötött sapka. Lábait előrenyújtotta egy kockás pléd takarásában, amely alól kibújt az a lila Dr. Martens bakancsba bújtatott láb, amelyben Bethan majdnem orra bukott.

– Jaj, ne haragudjon, annyira sajnálom – mentegetőzött Bethan. Te jó ég, hogy ma mennyire kétballábas!

De az idős asszony mintha észre se vette volna őt. Tompán maga elé meredve halkan motyogott magában, és Bethan újabb bocsánatkérést követően kikerülte.

– Majdnem sérülést okoztam annak a szegény idős hölgynek – mondta Maxnak. A férfi visszapillantott.

– Adának? Ó, neki nem tudsz sérülést okozni. Olyan szívós, mint az a régi bakancs a lábán.

– Ismered?

– Mindenki ismeri Adát. Az ott az ő padja. Reggel első dolga, hogy bejön az állatkertbe, és azonnal leül oda. Ha valaki volt olyan pimasz, hogy már előtte odaért, csak megáll mellettük jó közel, míg leesik nekik a tantusz, és odébbállnak. Aztán letelepszik oda a vizespalackjával meg a szendvicseivel, és addig ül ott, míg megszólal a zárást jelző csengőszó.

– Mindennap?

– Többnyire.

– De mit csinál itt?

– Csak nézi, hogy mi történik körülötte a világban. És közben Katharinával beszélget.

– Kivel?

Max rámutatott egy szoborra, egy nő mellszobrára egy fehér talapzaton, az egyikre a bokrok között megbúvó nyolc alkotás közül. Bethan közelebb ment, és elolvasta a táblát.

KATHARINA HEINROTH

AZ ÁLLATKERT IGAZGATÓJA

1945–56

Bethan izgatottan felugrott, ahogy felismerte az első nevet az édesanyja listájáról.

– Őt ismerem! – kiáltott fel.

Max horkantott egyet.

– Remélem is, már ha végeztél bármi kutatást az új munkahelyeddel kapcsolatosan. Ő egy hős volt.

A hangja élesen csengett, és Bethan aggodalmasan pislantott rá.

– Milyen szempontból?

– Minden szempontból. Fáradhatatlanul dolgozott az állatkertért. Nélküle nem hiszem, hogy az állatkert túlélte volna a háborút, és végképp nem lett volna belőle az az úttörő kutatási központ, ami ma vagyunk.

– Értem. A háború alatt biztosan… ööö… nehéz volt az élet, ugye?

– Nehéz? – bámult rá Max. – Olyan volt, mint egy megelevenedett rémálom. Berlint, és vele az állatkertet a Szövetségesek majdnem teljesen leradírozták a föld színéről.

– Az igaz. Bocsánat.

Max egy hosszú pillanatig lenézett a nőre, szeme kéken villant, majd láthatólag összeszedte magát.

– Bethan, nem a te hibád volt. És nem is az enyém. Ez már a múlt, hála istennek. Odanézz, ott jön Tanja, biztosan téged keres.

És valóban, a vezető állatorvos sietve tartott feléjük Bethan hátizsákjával a vállán.

– Miket gondolhat rólam! Annyira sajnálom!

– Semmi baj, de tényleg. Hogy van Klumpig?

– Összevarrtuk, most pihen. És remélhetőleg legközelebb kétszer is meggondolja, mielőtt nagyobb vízilovakba beleköt. De jöjjön, megmutatom a lakását, és keresünk magának egyenruhát, aztán a vendégem egy Kaffee und Kuchenre.

Bethan gyomra tüntetően nagyot kordult, mire Tanja felnevetett, és belekarolt, hogy átkalauzolja az állatkerten. Elhaladtak Ada mellett, aki élénk beszélgetésbe merült a múltbéli asszony szobrával, és Bethan kíváncsi lett, vajon milyen mondanivaló lehet olyan sürgős és fontos, és elkapta a vágy, hogy többet megtudjon az egykori állatkerti igazgatónőről. De most egyelőre hívogatta az új otthona, és a múltnak, legyen bármilyen izgalmas is, úgy tűnt, még várnia kell néhány napot.

MÁSODIK FEJEZET

1943. NOVEMBER

Katharina Heinroth apró termete egész súlyával nekiveselkedett, óvatosan kinyitotta a föld alatti óvóhely nehéz ajtaját, és kilépett imádott állatkertje közepébe. Pontosabban szólva oda, ami azelőtt imádott állatkertje volt. Elszörnyedve pillantott körbe. Egész éjjel zuhogtak a bombák, a zuhanás süvöltő hangja belehasított a levegőbe, a föld rengett, ahogy lyukat ütöttek oda, ahol valaha otthonok álltak és emberek éltek. Azt hitte, fel van készülve a látványra, mégis megdöbbent, amikor saját szemével látta a pusztítást.

Az állatkert szinte teljesen megsemmisült.

Ahogy a többi állatgondozó és a személyzet tagjai hunyorogva előbújtak a bunkerből a csípős novemberi levegőre, Katharina próbálta felmérni a rombolást. Elöl a csodálatos Elefántos kapu romokban hevert. Csodával határos módon a két ülő elefántfigura még megvolt kétoldalt, de a díszes kapuív darabokra robbant, ahogy a mellette álló akvárium gyönyörű épülete is.

Elfojtott kiáltást hallott a háta mögül, és ahogy megfordult, látta, amint Oskar átmászik a kapu leomlott romjain, és kimegy az utcára.

– Ne!

A férje után rohant, meg-megcsúszott, lába alatt csikorgott a törmelék, a csípős füst marta a tüdejét, és ott, a kaputól balra olyan látvány fogadta, mely mintha Hieronymus Bosch egy festményéről lépett volna elő. Érezte, ahogy összeszorul a torka, öklendezve szorította a szája elé a kezét, miközben Oskar már majdnem odaért a négy óriáskrokodil teteméhez, melyek a robbanástól nyilvánvalóan kirepültek az akvárium tetején nyílt hasadékon, és a háború kegyetlen istenének szentelt tökéletes áldozatként csapódtak vissza a kövezetre.

A krokodilok az akvárium sok más egzotikus állatával együtt Oskar életművét képezték, és Katharina tehetetlenül nézte, ahogy a férje térdre rogy az agyafúrt, vén mátriárka mellé a földre. A férfi vékony, inas kezeivel újra és újra végigsimította az állat törött gerincét, mintha ezzel visszahozhatná az életbe, de a fenevad hosszú szája élettelenül tátongott: félelmetes fogai soha többé nem harapnak bele semmibe. Katharina odarohant hozzá, hogy elhúzza onnan.

– Hagyd, Oskar. Már elment.

A férfi felé fordította szenvedő tekintetét.

– Miért, Kätsche? Miért bombáznak ártatlan állatokat?

Erre a kérdésre nem volt válasz, ahogyan arra sem, hogy miért bombáznak ártatlan civileket, pedig ők is holtan hevertek szerte az utcákon. Az út túloldalán egy asszony szívszaggatóan dúdolva ringatta az ölében egy kisgyerek holttestét a füstölgő reggeli levegőben, mialatt a háta mögött nagy lángokkal égett az épület, ami valaha az otthonuk lehetett. Egy csapat tűzoltó küzdött a lángokkal, de a tömlőn nagy hasadás éktelenkedett, és a víz egy része az utcára ömlött, ahol sok haszna nem volt, viszont sáresőt zúdított a mészárlás maradványaival küzdő lakosokra.

Miközben Katharina nézte a látványt, sötét, iszapos áradat öntötte el a lábát, benne sokezernyi egzotikus hal, amelyeket szintén kirepítettek a bombák az akváriumból, de már túl késő volt a megmentésükhöz. Az összes hal elpusztult, és az éhes berliniek már buzgón fogták kifelé őket a sáros léből, hogy hazavigyék vacsorára. Oskar odaevickélt, hogy megakadályozza, hogy egy sovány Hausfrau elkapjon egy csillogó pikkelyes sasráját, de Katharina kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa.

– Hagyd, valakinek a hasznára lehet.

– Azt meghiszem, meine Kindl.

Érezte, ahogy a férfi elernyed a szorításában, és szorosan magához ölelte; a szíve szakadt meg a fájdalmát látva. Öntudatos, büszke tudós elmeként Katharina meg volt győződve róla, hogy a romantikus szerelem csak a regényírók által kitalált legenda, mígnem harmincöt évesen a szülővárosában, Breslauban egy konferencián be nem mutatták Oskar Heinrothnak. A nála huszonhat évvel idősebb Oskar alacsony volt, elegánsan öltözött, fejét hófehér hajkorona keretezte, meleg tekintetű, bölcs szemeiből az élet iránti szenvedély csillogott. Bár autodidakta volt, minden szempontból szellemi partnere volt Katharinának, és a szakmai beszélgetéseik egykettőre átfordultak valami mélyebb kapcsolatba. A nő legnagyobb megelégedésére – bár őszintén szólva meglepte a dolog – Oskar is hasonlóan érzett iránta, és néhány hónappal később, még 1933-ban északra utazott, hogy hozzámenjen a férfihoz. Minden egyes vele töltött nappal egyre biztosabb lett benne, hogy helyesen döntött, és most majd’ megszakadt a szíve, hogy ilyen szomorúnak látja.

– Kätsche… nézd az állatkertet! A kisbabánk. A mi szegény kisbabánk.

Katharina magához szorította a férfit, és együtt néztek hátra az összeomlott kapun át a megsemmisült állatkertbe. Mióta a nő csatlakozott a férjéhez Berlinben, teljes erőbedobással dolgozott a számos csodálatos állatfaj megőrzésén. A szomorú tény, hogy saját gyermekük nem született, egy kicsivel még fontosabbá tette számukra az általuk gondozott teremtményeket, és miután Katharina immár negyvenhat éves volt, Oskar pedig a tekintélyes hetvenharmadik évében járt, úgy festett, hogy továbbra is ezzel kell megelégedniük. És most az értékes állataik közül rengetegen elpusztultak.

– Elszabadult egy oroszlán!

Kiáltás hullámzott végig a tömegen, és hirtelen kitört a káosz. Katharina rémülten nézett körbe, de a falka egyetlen tagját sem látta.

– Ott! – mutatta valaki, és Katharina a füsttel teli levegőben hunyorogva meglátott egy bicegve közeledő állatot. Fejét csóválva futásnak indult.

– Nem oroszlán! – kiabálta. – Ez csak egy dingó.

Ahogy közelebb ért az állathoz, lelassította lépteit, és előrenyújtotta a kezét, hogy megnyugtassa a jószágot. A dingó dülöngélve tántorgott, mézbarna szemeivel megkönnyebbülten nézett a nőre, aki odalépett hozzá, és megragadta az állat tarkóján a csapzott, poros bundát.

– Megszelídítette az oroszlánt! – kiáltozott hisztérikusan a tömeg, mire Katharina szemeit forgatva pillantott Oskarra.

– Gyere, menjünk, vigyük vissza ezt a szerencsétlen jószágot az állatkertbe, és nézzük meg, mit segíthetünk.

– Vagy inkább, hogy min nem lehet már segíteni – mondta Oskar gyászos pillantást vetve az akváriumra, melyet három évtizeden keresztül oly büszkén igazgatott. De kikapcsolta és kihúzta a derékszíját, melyből hevenyészett pórázt fabrikált a dingónak, és követte a feleségét a kapun át.

Az állatkert siralmas látványt nyújtott. A főemlősök ketrecei szerencsére sértetlenek voltak, de több állatot is eltaláltak gránátrepeszek, és Katharinának összeszorult a torka a szívszorító látványra, amikor észrevette, hogy az egyik pajkos csimpánz a saját vére alkotta tócsában fekszik, mialatt a többiek kétségbeesetten böködik-rángatják a karját, hogy így próbálják életre kelteni. Pongó, az ezüsthátú gorilla dühödten püfölte ketrece rácsait, láthatólag el volt szánva, hogy bosszút áll, akárki is fenyegeti a birodalmát, de ő legalább sértetlenül megúszta a bombázást.

Odébb, a medencéknél Roland, a gigantikus méretű elefántfóka holtan hevert kedvenc szikláján, és két, évek óta gondosan nevelgetett törpe víziló egymásra zuhant testéből sötéten patakzott a vér a zavaros vízbe, mely a medence egyik oldalán ütött széles repedésen szivárgott kifele. Walter Knaus, a vízilóápoló kétségbeesetten lapátolva locsolgatta a megmaradt vizet a drága, szelíd Rosa és hat hónapos bébije, Knautschke testére.

– Knautschke jól van? – kiáltott oda neki Katharina.

– Életben van – felelte sötét tekintettel Walter –, ha az jónak számít. De nedvesen kell tartani őt, különben kirepedezik a bőre.

Még több vizet lapátolt az összezavarodottnak tűnő vízilovakra, miközben Katharina elhaladt mellettük a dingók kifutója felé. A vadkutyákról a zebrákkal és a szarvasokkal együtt Robert Eberhard és a felesége, Sascha gondoskodott, és Katharina hatalmas megkönnyebbüléssel látta, hogy ők mindketten, és tízéves lányuk, Adelheid is épségben vannak.

– Ez borzasztó – kiáltotta Katharina, és odaszaladt hozzájuk, hogy megölelje őket.

– Megszakad a szívem, Kätsche – felelte Sascha. – Eddig a háború összes szörnyűsége közül ez a legrosszabb.

Katharina szorosan magához ölelte barátnőjét. Sascha alig néhány hónappal Katharina után, 1933-ban érkezett az állatkertbe mindennapos terhesen, és mivel az édesanyja Bajorországban maradt, őt kérte meg, hogy vezesse le Adelheid születését. Katharinának azóta is könnybe lábadt a szeme, amikor eszébe jutott, milyen volt látni anyja karjában az újszülött kisbabát, és a két nő azóta elválaszthatatlan volt. Most együtt nézték, ahogy Oskar a kifutóban szabadon engedi a dingót. A rémült vadkutya eliramodott a hálóhelyük irányába, és a nők örömmel hallották, ahogy a falka többi része boldog vonítással üdvözli – egy kis megkönnyebbülés volt a többi állat fájdalmas üvöltése után.

Mindenhol állatgondozók szaladgáltak fel s alá, próbálták megjavítani a kitört kerítéseket és vigasztalni az összezavarodott jószágokat. Késlekedésre nem volt idő, így Oskar és Katharina otthagyták barátaikat, akik a rájuk bízott állatok kifutóját javítgatták, és indultak tovább az állatkerten keresztül. Reike, a zsiráf kíváncsian kukkantott ki a kifutója kerítése felett, szemével mintha Katharina pillantását kereste volna, hogy megkérdezze: Mégis mi az ördög folyik itt?, de máskülönben nyugodtan viselkedett. Siam, a pompás elefántbika azonban hátsó lábain ágaskodva dühösen trombitált a fenyegető égboltra. Ahogy közelebb értek a romba dőlt elefántházhoz, már azt is látták, hogy miért: Siam mind a hét feleségének holtteteme a leomlott falak alatt lapult. Katharina szeme könnybe lábadt, de mi haszna most a könnyeknek? Heves mozdulattal megtörölte a szemét, és odafordult, ahol Ursula és Gisela, az állatkert két legodaadóbb takarítója serényen söpörték az utakat, hogy a tetemeket elszállító szekerek odaférjenek az állatokhoz.

– Köszönöm, hölgyeim! – hálálkodott odarohanva hozzájuk.

A törékeny termetű Gisela hátrafordult, és Katharina nyakába borult.

– Ó, Kätsche, ez borzasztó. Szegény kis állataink!

Katharina szorosan átölelte; jólesett éreznie a gazellatermetű barátnőjéből áradó nyugodt erőt. Gisela épphogy elmúlt tizennyolc, amikor hét évvel ezelőtt takarítónak érkezett az állatkertbe, és az első pillanattól kezdve hatalmas lelkesedéssel vetette bele magát a munkába. Imádta az állatokat, és Katharinát a bizalmába avatva elárulta, hogy szeretett volna állatokkal foglalkozni, de az apja ragaszkodott hozzá, hogy a továbbtanulás nem nőknek való. Katharina szülei, mindketten elhivatott biológusok, elég felvilágosultak voltak, hogy megengedjék a lányuknak, hogy az egészen a doktorátusig kövesse a biológia iránti szenvedélyét – az évfolyamában a két nő közül ő volt az egyik –, és Katharina a szárnyai alá vette Giselát, és elkezdte betanítani. Mostanra a fiatal nő ugyanannyira értett az állatgondozáshoz, mint bármelyik képzett ápoló, és mivel a férfiak nagy részét behívták, a tudása kincset ért. Ma azonban nem maradt más hátra, mint fogni a seprűt, és újra beállni takarítani.

– Na gyerünk, ti ketten ott, kevesebb ölelkezés, több munka! – böködte meg őket a seprűje végével Ursula, mire tiltakozva elengedték egymást.

– Rengeteg a tennivaló – mondta Katharina, és ahogy elsimította haját a szeme elől, hogy jobban lássa a romokat, ősz szálakat vett észre égővörös hajában, ami mindig is a védjegye volt. Hirtelen elcsigázottnak érezte magát a fiatalabb nőből áradó energia mellett.

– Megoldjuk – jelentette ki Ursula vidáman.

– Azt hogy oldjuk meg? – kérdezte Gisela a kínjában még mindig üvöltő Siamra mutatva.

Ursula elfintorodott.

– Fogalmam sincs, de meg kell próbálnunk. Annak semmi értelme, hogy csak állunk a romok közepén, és bőgünk.

Na, ebben volt igazság, és Katharina már nézett is körbe, hogy talál-e még egy seprűt, amikor Ursula legszebb mosolyát felöltve és terjedelmes testét előnyös pózba vágva egyszerűen átgázolt rajta.

– Óóó, hol találta azt a kocsit, Pierre? De hisz ez csodálatos!

Pierre Dubois közeledett feléjük az egyik takaros kis kocsit tolva, melyből jobb időkben fagylaltot és cukorkát árusítottak az állatkertben.

– Ez túl szép e’ez a szörnyű munká’oz – mondta a férfi tört németséggel –, de nem ’agyhatjuk itt rothadni az állatok tetemeit.

Sebesen odatolta a kocsit, ahol két francia hadifogolytársa közeledett az antilopházból egy elpusztult szarvas tetemét cipelve. Együtt ráemelték az állatot a krémszínben és világoskékben pompázó fagylaltoskocsira, és Pierre nagy nehezen megfordult vele, hogy eltolja a tetemet.

– Hadd segítsek – ajánlkozott Ursula, Katharina kezébe nyomta a seprűjét, és odalépett a férfi mellé.

– Ó, ez nem ’ölgyeknek való munka – tiltakozott a francia, de a nő hátradobta fényes, fekete üstökét, és rámosolygott.

– Itt most nincs olyan munka, ami hölgyeknek való lenne, de egyébként olyan sem, ami úriemberekre várna, de meg kell csinálni, nincs mese, és szívesen segítek.

Pierre nem tiltakozott tovább, és ezen cseppet sem lehetett csodálkozni. Ursula tűzrőlpattant fiatal nő volt, aki legjobb barátnőjével, Giselával együtt érkezett az állatkertbe, de ellentétben Giselával, akinek a férje, Dieter a keleti fronton harcolt, Ursula még hajadon volt, és nem állt szándékában még sokáig az maradni. Miután a fővárosban alaposan megfogyatkoztak az ép testű német férfiak, Ursula egykettőre kiszemelte magának az egyiket a hat fiatal francia férfi közül, akiket a Service du Travail Obligatoire az állatkertbe vezényelt.

Az előző év márciusában sok ezer fiatal francia kényszermunkást szállítottak Németországba. Amennyire Katharina tudta, szégyenletesen kevés hadifoglyot bocsátottak szabadon, de nagyon örült a programnak. A hat fiatalember, akiket hozzájuk rendeltek ki munkára, valamennyien keményen dolgoztak, kedves, udvarias emberek voltak, és hatalmas segítséget jelentettek az állatkert működtetésében a nehéz háborús évek alatt. Múlt hónapban Oskarnak és Katharinának sikerült elérniük, hogy a franciák a Berlin túlvégében levő spártai táborukból átköltözhessenek a zebraház fölötti szobákba. Most már ők is a Zoofamilie részévé váltak, hála az égnek, gondolta Katharina, amikor látta, hogy úgy emelgetik a nagydarab állatokat, mintha azok kisnyulak lennének.

– Hova viszik őket? – kérdezte.

– Megadjuk nekik a végtisztességet – felelte Pierre, majd rákacsintott a nőre, és hozzátette: – a konyhában.

– Pierre!

– Miért? Ez a legfinomabb vadhús, Frau Heinroth. Hetekig jóllakhatunk belőle mindannyian. Meg még fél Berlin. Marcel már feni a késeit a konyhában.

Katharina nézte a fagylaltoskocsira fektetett szerencsétlen szarvast, és felsóhajtott. Pierre-nek természetesen igaza volt, ahogy az utcán az asszonyok is teljes joggal fogták ki az akvárium halait vacsorára. A hús az hús, bármilyen egzotikus állatból származik is, és manapság az ilyesmi ritka csemege. Semmi kétsége sem volt afelől, hogy Marcel, a nagydarab hentes, aki általában a ragadozó állatoknak válogatta és készítette elő a húst, kiváló munkát fog végezni, és a gyomra akaratlanul is megkordult a jó kis vadragu gondolatára. Az éhség mostanában állandó társául szegődött, és csábító volt a gondolat, hogy végre egyszer annyit ehet, hogy jóllakhat.

– De az állatok egyenek először – rendelkezett.

– Természetesen, de azután nekünk is jutnia kell. A mai nap végén szükségünk lesz rá – mutatott a férfi szomorúan a romos állatkertre, és Katharina bólintott. Az előttük álló gyászos romeltakarítás utáni közös lakoma gondolatára felbuzdult, és nekiállt sepregetni, miközben Ursula ellibegett Pierre oldalán, olyan csábítóan ringatva a csípőjét, hogy lehetetlen volt nem észrevenni.

– Ez nem igaz, teljesen lehetetlenül viselkedik! – jegyezte meg mosolyogva Giselának Ursula felé biccentve.

– Szerelmes.

– Szerelmes? Tényleg azt hiszed?

Gisela vállat vont.

– Ő azt hiszi, ami ugyanazt jelenti.

Katharina újult érdeklődéssel nézett a távolodó pár után.

– De hát Pierre francia.

– Észrevettem – kuncogott Gisela.

– Úgy értem, nem fognak engedélyt kapni, hogy összeházasodjanak. A külföldi személyekkel kötött kapcsolatot törvény tiltja.

Gisela arcáról lefagyott a mosoly.

– Hát, amennyire tudom, ártatlan emberek és állatok megölését is tiltja a törvény, mégsem érdekel senkit az egész.

Katharina megborzongott.

– A Gestapót érdekli.

– Akkor vigyáznunk kell, nehogy a Gestapo megtudja – jelentette ki Gisela határozottan.

– Mit nehogy megtudjon?

Mindkét nő összerezzent, amikor Lutz Heck, az állatkert igazgatója hirtelen megjelent az elefántkifutó felől. Siam hangos trombitálása miatt nem hallották, hogy közeledik. Katharina segítséget remélve Oskart kereste, de a férje elment, hogy segítsen a többi franciának megmozdítani az állatkert egyetlen fekete orrszarvújának élettelen testét.

– Hogy megfőzzük az elpusztult állatokat – vágta rá gyorsan.

Heck elfintorodott.

– Ó, arról tudnak! Ők fognak legelöl állni a sorban, amikor felszolgáljuk a vacsorát.

– Akkor örülhet.

Lutz Katharinára pillantott, sovány arcán éles kifejezés villant, olyan, mint a dingó képén, melyet a nő épp az előbb mentett meg. Katharina kényszerítette magát, hogy rámosolyogjon. Heck elkötelezett náci párttag volt, több közeli jó barátja is volt a párt élén álló „aranyfácánok” között. A Reichsjägermeister – országos fővadász – Göring közeli munkatársa volt, és számos állatuk, köztük a két nemrég született oroszlánkölyök, Szultán és Huncut is a nagy ember saját birtokáról, a közvetlenül a város mellett elterülő Schorf Moorról származott. Lutz politikai nézetei állandó feszültségforrást jelentettek Katharina számára, aki annyira gyűlölt mindent, amiben a náci párttagok hittek, hogy sokszor alig bírta ki, hogy ne tegyen rá epés megjegyzést.

– Mindig hasznos, ha odafentről támogatják az embert – mondta a nő édeskésen.

Lutz szeme összeszűkült.

– Egy állatkert működtetése többről szól, mint csupán biztonságban tartani az állatokat, Katharina, mostanra ezt már maga is tudhatná.

Tudta is, és tagadhatatlan volt, hogy Lutz jól végzi a dolgát, jó igazgató, legalább olyan szenvedéllyel szereti az állatokat, mint ő és Oskar, sőt, talán még náluk is jobban, tekintve, hogy sok állatukat a férfi személyesen szerezte meg és hozta el Berlinbe számos utazása során. Az ő apja volt az előző igazgató, Lutz és a bátyja gyakorlatilag az állatkertben nőttek fel. Részese volt számos újító kezdeményezésnek, például, hogy az állatok kifutóit a természetes élőhelyükhöz hasonlóan alakítsák ki, vagy a veszélyeztetett fajok állatkerti tenyésztésének és vadonba való visszatelepítésének – legalábbis, amíg az emberek el nem kezdték felrobbantgatni őket. Katharina ezt mind elismerte és csodálta, de voltak a férfi tevékenységének más oldalai, amelyeket szívből gyűlölt.

Éktelenül dühös lett például, amikor Lutz 1938-ban kitette a Juden unerwünscht (Zsidókat nem látunk szívesen) táblát az Elefántos kapura. Legalább most az a gonosz tábla is megsemmisült az árkád többi részével együtt. Bár már semmi jelentősége nem volt. Goebbels pár hónapja judenfreinak, zsidómentesnek nyilvánította Berlint, és ugyan Katharina innen-onnan, ahonnan nem lett volna szabad, tudta, hogy még mindig sokan rejtőzködnek a város zegzugaiban, nyilvánvaló volt, hogy ők féltik az életüket, és eszük ágában sincs ellátogatni az állatkertbe.

Ez az egész rettenetes. Hogy képes egy intelligens ember, aki az állatvilágban a fajok sokféleségének szentelte az életét, néhány jellemző vonásra egyszerűsíteni az emberiséget? A dolog vészesen erodálta a főnöke iránt érzett tiszteletét, és számtalanszor megesett, hogy képtelen volt uralkodni a temperamentumán. Oskar mindig arra kérte, hogy legyen óvatos, a nácikkal tengelyt akasztani nagyon kockázatos, de Oskar most nem volt itt.

– Göring sajnálni fogja majd, hogy ennyi állata elpusztult – bökte ki a nő.

– Katharina – sziszegte Gisela, és megrángatta a karját. – Gyere söpörni.

De Katharina nem mozdult.

– Igen, sajnálni fogja – helyeselt kényszeredetten Lutz. – De ez a rettenetes szenvedés nem Göring hibája. A britek dobták le a bombákat múlt éjjel.

– Igen, de csak mert…

Ezúttal Gisela nem hagyta magát.

– Katharina, gyere söpörni!

Katharina jelentőségteljes pillantást vetett Lutzra, de aztán hagyta, hogy a barátnője elrángassa onnan. Már anélkül is van elég gond az állatkertben, hogy ő még keresné magának a bajt. De miközben a seprűjét fogva az elefántház romjai felé tartott, a szívében lángolt a düh, ahogy a rengeteg életet értelmetlenül elpazarló rombolásra gondolt. Még a legostobább csimpánz is képes megtanulni, hogy hogyan változtasson a viselkedésén a biztonsága érdekében, de úgy fest, az emberiség arra ítéltetett, hogy újra meg újra elkövesse a legszörnyűbb hibáit. Mikor lesz már vége ennek a borzalmas háborúnak?

HARMADIK FEJEZET

Bethan lehuppant a nappalijában álló kanapéra, és vágyakozva nézett a hűtőszekrényre, hátha az előzékenyen kinyílik, és magától tölt neki egy pohár bort. De még a német hatékonyságnak is megvannak a határai, úgyhogy végül kénytelen volt feltápászkodni, és kiszolgálni magát. Egy pohár rizlinggel a kezében odaállt az ablakhoz, és nagyot kortyolt a borból, miközben kibámult új otthona ablakán. Elmosolyodott. Már két hete, hogy itt dolgozik az állatkertben, de még nem tudta megunni a kilátást, és gyanította, hogy soha nem is tudná.

Kellemes kis lakása volt ugyanazon az emeleten, ahol Ella és Max is laktak, az állatorvosi centrum fölött. A kilátás a páviánok szikláira nyílt, mögöttük pedig Max drágalátos emberszabásúit is látni lehetett. Az alkonyatban Bethan figyelte, ahogy a csimpánzok még az éjszaka beállta előtt utoljára lendületesen végighintáznak a kifutón, és hangosan felnevetett a csínyeiket látva. Mögöttük békésen legelésztek az antilopok, távolabb pedig épphogy ki tudta venni a fekete-fehér pandákat pagoda formájú menedékük rikító piros teteje alatt.

Az állatkert lassan zárt, és az utolsó látogatók is az Elefántos kapu felé tartottak, mögöttük végre kellemesen néptelenül tátongtak a széles sétányok. Bethan ismét belekortyolt a borába, a friss ízű ital végigcsorgott a torkán, miközben alatta az állatkert az éjszakai nyugalomra készülődött. Te jó ég, mennyire fáradt! Boldog, de halálosan fáradt. Az utóbbi két hete lázas tevékenységgel telt, és máris rengeteget tanult. Minden áldott este a könyveit bújta, felfrissítette a tudását az új állatfajokkal kapcsolatosan, amelyekkel a nap során dolga akadt, és úgy érezte, az agya mindjárt szétrobban a sok új információtól.

Mostanra már tudta csaknem minden állat nevét az állatkertben, és kezdte megismerni a szokásaikat és az ízlésüket. A nyugtatólövedéket kilövő pisztoly szakértőjévé vált, és tegnap elvégezte első műtétjét. Belevágni egy tigris testébe egész pályafutása legidegtépőbb pillanata volt, de maga az operáció egyszerűnek bizonyult, és a pompás fenevad belülről teljesen olyan volt, mint egy átlagos szobacicus, csak nagyobb méretben. A beteg jól viselte a műtétet, és már lábadozott, Tanja megdicsérte a munkáját, de Beth érezte, hogy szüksége van a pihenésre. Hál’ istennek holnap lesz a szabadnapja, és ki akarta hozni belőle a maximumot: végre látni szeretett volna valamit Berlinből. Hisz mégiscsak péntek este van.

Hirtelen elfogta a nyugtalanság, és visszatért a hűtőszekrényhez, hogy megnézze, van-e itthon valami ennivaló. Az állatkert mögött elhelyezkedő hatalmas Bikini Haus bevásárlóközpont tele volt szuper élelmiszerboltokkal, de már napok óta nem járt ott, és a hűtőt kinyitva egy rakás szánalmas maradékkal találta szemben magát. Mi a fenét főzzön egy sárgarépából, két pár virsliből és egy doboz epres joghurtból? A borosüvegért nyúlt. Mindjárt megy, és vesz valami finomat, ígérte meg magának, de közben – érkezése óta talán először – elfogta a magány érzése. Odahaza most Callummel és néhány közös barátjukkal beülnének valahová sörözni munka után, majd vacsoráznának valahol, vagy vennének maguknak valamit, amit megesznek otthon egy film előtt. Callum a héten jólesően szerelmes üzenetekkel bombázta Betht, akinek most egyszerre nagyon hiányozni kezdett a férfi.

A bort kortyolgatva a telefonjáért nyúlt, és előkereste a férfi számát. Esetleg borozgathatnának Face Time-on egyet közösen. És lehet, hogy már vége a projektnek, amin Callum dolgozik, és ki tud utazni, hogy meglátogassa őt. Azóta, hogy két éve először találkoztak egy közös ismerősük szilveszteri partiján, Bethan nem emlékezett, hogy egy hétnél hosszabb időre távol lettek volna egymástól. Nem csoda, hogy furán érzi magát.

– Beth! Szia, drágám, mizu? Hogy vagy?

Callum csupasz felsőtesttel jelentkezett be, és a látványra Beth kellemesen megborzongott.

– Most, hogy látlak, már jobban. Jól nézel ki.

– Mi? Ó, kösz! – veregette meg lapos hasát Callum. – Nem érdemes hazajönnöm, mert nem vagy itt, szóval sokat voltam a kondiban.

– Szuper. Alig várom, hogy megtapogathassalak.

– Én is, drágám. Mármint hogy téged. Magamat bármikor megtapogathatom. Meg is kell, elég gyakran – kacsintott pajkosan.

– Callum!

– Mi az? Csak hiányzol.

A nő ellágyult.

– Te is nekem. Hogy halad a projekted?

A férfi válaszát nem lehetett hallani, mert éppen keresztülhúzta a fején a pólóját, a kedvencét, azt a gesztenyebarnát, ami olyan jól kiemeli a szeme színét.

– Szóval… – mondta Callum, amikor újból láthatóvá vált – …ezért megyünk ma sörözni a srácokkal.

– Mert vége a projektnek?

– Ahogy az előbb mondtam.

– Bocs, nem hallottam… mindegy. Ez szuper, Callum. Hova mész?

– Csak egy pubba pár sráccal. Josh azt mondja, a piacon nyílt egy új kézműves sörfőzde, lehet, hogy kipróbáljuk.

– Aztán meg bedobsz egy curryt?

– Te aztán jól ismersz! – nevetett fel a férfi.

Bethan érezte, hogy a szemét elfutja a könny. Szánalmas.

– Bárcsak itt lennél, Cal!

– Az jó lenne, kicsim, de tényleg – mosolygott rá Callum. – És hogy vannak az oroszlánok?

– Jól. Ami azt illeti, pont tegnap operáltam egy tigrist.

– Azta! Van képed róla?

– Ööö… nincs sajnos. Mással voltam elfoglalva.

– Kár. Az emberek kérdezgetik, hogy hova lettél, és tudod, ha tudnék mutatni képeket, amiken nagymacskákat vagdosol, végre felfognák.

– Mit fognának fel, Cal?

– Hogy miért hagytál el.

– Nem hagytalak el.

– Tudod, hogy értem.

– Nem igazán. Külföldön dolgozom. Kértelek, hogy gyere velem.

– Én meg mondtam neked, hogy nem tudok. – Callum most megrázta magát. – Figyelj, Beth, ez most felejtős. Bármelyik pillanatban megjöhet a taxi, és még nem vagyok kész.

– Nekem már így is épp elég késznek tűnsz.

A férfi rákacsintott, aztán a telefon hirtelen furcsa szögbe került, ahogy lehajolt, hogy felhúzza a legjobb edzőcipőjét.

– Te mész ma este valahova, Beth?

– Nincs kivel.

– Ó, szegénykém! Ne aggódj, nemsokára ott leszek, és együtt kirúgunk a hámból.

– Jövő hétvégén?

– Az még kicsit korai – grimaszolt a férfi.

– Azt mondtad, befejezted a projektet.

– Be is, csak pár dolgot még el kell intézni. És őszintén szólva, Johnny szerzett jegyet a rögbimeccsre. Az aranyat ér, Beth!

A nő elkedvetlenedett.

– Képzelem – felelte tompa hangon.

– Milyen a rákövetkező hétvége?

– Húsvét? Tudod, hogy akkor látogat meg apa.

A férfi megdermedt.

– Ó, hát ha apukád akkor megy, akkor…

– Ne legyél már ilyen!

– Nem, nem… tudom, hol a helyem. Első apuci!

– Ahogy neked a rögbi?

– Oké, ez talált! – A férfi a háta mögé pillantott. – Csengetnek, Beth. Mennem kell.

– Most? Callum, még ne menj, légyszi!

– Itt a taxi, kicsim.

– Nem beszélhetünk a taxiban?

– Johnny már bent ül. És tudod, mik a szabályok a barátnőkkel való beszélgetésre a pasis estéken.

– Callum, harmincöt éves vagy! Azok a szabályok már rég nem érvényesek.

– Bár így lenne!

A képernyő hányingert keltően ugrált, ahogy a férfi leszaladt a lépcsőn, aztán az arca egyszerre betöltötte az egész képernyőt, amikor cuppanós csókot küldött Bethnek.

– Szeretlek, Beth. Majd holnap beszélünk, oké?

– Oké. Én is szeretlek, Callum. Jó…

De a férfi már eltűnt, arccal a leicesteri kocsmák irányában, hátra se nézett. A nő lassan letette a telefonját az asztalra, és belekortyolt a borába. És akkor mi van? A barátjának joga van egy görbe estéhez, nem igaz? Az jó dolog, hogy vannak barátai, még ha bosszantó is volt, hogy a Leicester Tigers miatt passzolják le az embert.

Neked vannak saját, külön bejáratú tigriseid, emlékeztette magát Bethan, és azok sokkal jobbak, mint a rögbisek. Ez általában véve igaz volt, de ebben a pillanatban, szembenézve az előtte álló hosszú és üres péntek estével, nehéz volt hinni benne. Mindegy, talán a legjobb lesz, ha rendel valami kaját, és elkezd dolgozni a névsoron. Eddig annyit kellett dolgoznia, hogy egy perce sem volt ezzel foglalkozni, és most hirtelen elfogta a lelkiismeret-furdalás.

– Ne haragudj, anya! – suttogta ujjaival megsimítva a víziló alakú kitűzőt, melyet a legelső munkanapján felerősített csinos, zöld egyenruhájára.

Átvágott a szobán, hogy elővegye a kis papírdarabot a hátizsákjából, de rémülten rezzent össze, ahogy kopogtak az ajtón.

– Beth! Én vagyok az, Ella.

– Ella! – nyitott ajtót Beth. – Szia! Minden rendben?

Bethan visszasandított a telefonjára. Az állatkerti csipogtató rendszerben a számára egy fókaavatárt utaltak ki azon az alapon, hogy ez az egyetlen állat az állatkertben, ami az Egyesült Királyságban vadon megtalálható, de Bethan biztos volt benne, hogy nem villant fel a gombszemű jószág arcképe a telefonja képernyőjén.

– Minden rendben – nyugtatta meg a fiatal lány. – Nem munkaügyben jöttem.

Ella hátravetette estére kiengedett vadóc hajfürtjeit, és Bethan azt is észrevette, hogy ki van festve, és szűk farmerjéhez csillogós topot visel.

– Bulizni mész?

– Bulizni megyünk – kacagott fel Ella. – Öltözz át, Bethan Taylor, elviszlek a Helter Skelterbe.

– A jazzklubba?

– Úgy bizony! Ma jó zenekar játszik, és sokan lesznek.

Bethan összezavarodottan nézett körbe.

– Még nem is ettem.

– Annál jobb! A gumbójuk valami isteni! Gyerünk, biztos van valami csini cuccod, amit fel tudsz venni.

Világos volt, hogy Ella számára a nemleges válasz nem elfogadható, és Bethan érezte, hogy visszatér a jókedve. Az előtte álló péntek este egyszerre sokkal vidámabb fényben tűnt fel, és engedelmesen bevonult a hálószobájába, hogy kerítsen valami megfelelő öltözéket a berlini éjszakához, amiről már annyit hallott.

Órákkal később Bethan újra halálfáradt volt. Már eredetileg is elgyötört tagjaival túl lelkesen táncolt, és örült, amikor a zenekar szünetet tartott. A Helter Skelter egy mesés pinceklub volt téglafalakkal, félhomállyal és a falakon izgalmas művészi fotográfiákkal. Az állatkertből többen is itt voltak, és Bethan a tánc közben több baráttal és partnerrel is összeismerkedett. A teste ugyan kimerült, de a lelke imádta ezt az egészet.

– Fantasztikusak – lelkendezett a banda felé mutatva.

– Ugye? – helyeselt Ella. – Különösen a dobos. Nagyon dögös.

Bethan felnevetett.

– Nekem a szaxofonos tetszik. Hihetetlenül tehetséges. Bárcsak így tudnék játszani egy hangszeren!

– Az Peter, Max bátyja.

– A bátyád? – fordult hátra Bethan Maxhoz, aki vállat vont.

– Most mit mondjak? Az egész családunk hihetetlenül tehetséges.

– Te is játszol valamilyen hangszeren?

– Nem szaxofonon. Én ahhoz nem vagyok elég kúl.

– Akkor min?

Max zavartan feszengett, de Ella készségesen válaszolt helyette.

– Max fantasztikusan zongorázik. Csak várj, biztos játszik valamit, ha ledönt még pár sört.

– Ma este nem – mondta eltökélten Max. – Ma jól viselkedem.

– Remélem, nem miattam – vágott közbe szörnyülködve Bethan.

– Hallottad a hölgyet – kiáltotta Ella. – Tequilát mindenkinek!

Mialatt Ella elviharzott a bárpult felé, Max elcsigázottan nyögött fel.

– Ellába még Binkynél is több energia szorult. Biztos azért, mert még olyan fiatal. Tessék, foglalj helyet! – húzott ki két széket.

– Hát, én azért magamat sem nevezném még öregnek – tiltakozott Bethan. – Csak harminchárom vagyok.

– Én is – felelte Max. – De a majmok rettenetesen lefárasztják az embert. Százévesnek érzem magam. De itt bent, a sötétben legalább nem látszik az ősz hajam – túrt bele dús fekete hajába a füle mögött, és Bethan a fejét csóválva nézett rá.