Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Első fejezet UTAZÁS A MÉLYBE

Második fejezet SEÓL FÖLDJÉN

Harmadik fejezet A MEGÉRKEZÉS

Negyedik fejezet A LEGMAGASABB

Ötödik fejezet AZ ÁLDOTT

Hatodik fejezet A MEGSZÁLLOTT

Hetedik fejezet A VEREM

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

JÓZSEF EGYIPTOMBAN

fordította:
Sárközi György

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-314-3 EPUB
ISBN 978-963-678-315-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Joseph und seine Brüder III.
Joseph in Ägypten

első kiadás: 1934.
az elektronikus változat az 1959. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Első fejezet
UTAZÁS A MÉLYBE

A halottak hallgatásáról

Hová visztek engem? - kérdezte József Kedmától, az öreg egyik fiától, amint, a karaván a holdsütötte alacsony dombok között, a Fáskert-hegyek lábánál, fölütötte sátrait, hogy aludni térjen bennük.

Kedma tetőtől talpig végigmérte.

- Kedves vagy - mondta és fejét rázta, annak jeléül, hogy nem „kedves”-t értett, hanem más egyebeket, mint „együgyű”, „szemtelen” és „furcsa”. - Hová viszünk? Hát viszünk? Egyáltalán nem is viszünk. Véletlenül velünk vagy, mert atyánk megvásárolt kegyetlen uraidtól, s oda mégy, ahová mi megyünk. Erre nem lehet azt mondani, hogy viszünk.

- Nem? Hát nem - felelte József. - Csak arra gondoltam: hová visz engem Isten, amikor veletek megyek?

- Mulatságos fickó vagy, az is maradsz - mondta a maonita - s úgy a dolgok közepébe helyezed magad, hogy az ember azt se tudja, csodálkozzék-e vagy bosszankodjék. Azt gondolod, hallod-e, azért utazunk, hogy eljuthass valahová, ahová a te istened akarja?

- Nem gondolom ezt - válaszolta József. - Jól tudom, hogy ti, uraim, a magatok jószántából utaztok, a magatok célja és szándéka szerint, és semmi esetre sem akartam méltóságotokat és függetlenségeteket kisebbíteni kérdésemmel. De lásd, a világnak sok a közepe, mindenki számára más, s mindenki számára a maga körének a középpontjában van. Te csak egy fél rőfnyire állsz tőlem, de körülötted egy világ van, melynek közepe nem én vagyok, hanem te. Az én világomnak közepe azonban én vagyok. Azért mindkettő egyformán valóságos, ahogy vesszük, az én szempontomból, vagy a tiedből. Mert világaink nincsenek oly messze egymástól, hogy ne is érintkeznének, hanem Isten szorosan egymásba tolta és fonta őket, úgyhogy ti, izmáeliták, egészen függetlenül utaztok ugyan s a magatok szándéka szerint, ahová akartok, de ezenkívül s ebben az egymásbafontságban eszközök is vagytok, hogy én is célhoz érjek. Ezért kérdeztem, hová visztek engem.

- Úgy, úgy - mondta Kedma és még mindig a fiút nézegette tetőtől talpig, arcát elfordítva a cölöptől, amelyet éppen a földbe vert. - Efféléken jár hát az eszed, s a nyelved fürge, mint a manguszta. Majd megmondom az öregnek, az én atyámnak, miket mersz kieszelni, cudar, s miféle bölcsességbe ütöd az orrod, hogy te vagy a te világod közepe, mi pedig azért vagyunk, hogy téged vigyünk magunkkal. Vigyázz, megmondalak neki.

- Csak mondj - felelte József. - Az nem árt. Legföljebb szöget üt az úrnak, a te atyádnak fejébe, hogy ne adjon el túlságos olcsón s az első útjába kerülőnek, ha áruba akar majd bocsátani.

- No hát, fecsegünk - kérdezte Kedma - vagy sátrat verünk? - És megparancsolta a fiúnak, hogy segítsen neki. Közben azonban így szólt:

- Sokat kérdezel, ha tőlem akarod megtudni, hová utazunk. Szívesen fölvilágosítanálak, ha tudnám a célt. De annak csak az öreg, az én atyám a tudója, az ő feje szerint megy minden, mi meg csak megyünk utána. Annyi bizonyos, hogy a te kegyetlen uraidnak, a pásztoroknak tanácsát követjük, s nem az ország belseje felé tartunk, a vízválasztó felé, hanem a tenger s a parti síkság felé igyekszünk, ott aztán napokon át utazunk, amíg a filiszteusok földjére nem érünk, a vándorkereskedők városaiba és a tengeri rablók váraiba. Ott talán eladunk valami gályára.

- Ezt nem szeretném - mondta József.

- Itt nem lehet szeretni-nemszeretni. Az öreg feje szerint megy minden, ahogy ő kigondolja, s hogy mi az utazásunk végső célja, azt nyilván még maga sem tudja. De szeretné, ha azt gondolnánk, hogy ő mindent pontosan előre tud, így hát hivő képet vágunk mind - Éfer, Mibzám, Kédár és én... Csak azért mesélem ezt neked, mert véletlenül együtt ütjük föl itt a sátrat, különben semmi okom nincs rá, hogy elmeséljem. Szeretném, ha az öreg nem cserélne be egyhamar bíborra és cédrusolajra, hanem egy ideig s egy darabig még velünk ma-radnál, hogy halljunk még egyet-mást tőled az emberek külön-külön világáról s egymásba fonódásukról.

- Készséggel - felelte József. - Ti vagytok uraim, megvásároltatok húsz ezüstért, gondolataimat és nyelvemet is beleértve. Mindezek rendelkezésre állnak, s az egyesek világán kívül tudnék még mondani egyet-mást Isten nem egészen pontos számcsodáiról' amelyeket az embernek kell helyreigazítania, továbbá az ingáról, a kutyacsillagévről s az élet megújulásairól...

- De ne most - mondta Kedma. - Most okvetlenül föl kell állítanunk a sátrat, mert az öreg, az én atyám, fáradt, s magam is az vagyok. Félek, hogy ma már nemigen tudom követni nyelvedet. Rosszul vagy-e még az éhségtől s fájnak-e tagjaid, ahol meg voltál kötözve?

- Már alig - felelte József. - Mindössze három napot töltöttem a veremben, s olajatok, amellyel megkenhettem magam, nagyon jót tett tagjaimnak. Egészséges vagyok, s rabszolgátok értékét s hasznavehetőségét mi sem csökkenti.

Csakugyan alkalma volt rá, hogy megtisztálkodhassék s megkenhesse magát, uraitól kötényt s a hűvös órákra olyan fehér, gyűrött kámzsát is kapott, mint amilyet a duzzadt ajkú kantárosfiú viselt, s a szólásmód: „mintegy újjászületve érezte magát”, annál is jobban talált rá, mint bárki emberfiára talán a világ teremtése óta máig - mert hiszen csakugyan újjászületett! Mély árok és szakadék választotta el jelenét a múlttól, a sír. Minthogy fiatalon halt meg, a síron túl gyorsan és könnyen tértek vissza életerői, ami azonban nem akadályozta meg abban, hogy jelenlegi léte s az előbbi között, melyet a sírverem fejezett be, éles különbséget ne tegyen, s hogy ne a régi Józsefnek, hanem egy újnak tekintse magát. Ha a halál azt jelenti: oldhatatlanul kötve lenni egy állapothoz, amelyből egyetlen intés és köszöntés sem lehetséges visszafelé, a kötelékek legkisebb újbóli fölvétele sem az eddigi élethez; ha azt jelenti: eltűnni s elmúlni az eddigi életből, minden reménye s elgondolható lehetősége nélkül annak, hogy a hallgatás kényszerét egyetlen jellel is megtörjük - akkor József halott volt, és az olaj, amellyel a verem porától való megtisztulása után megkenhette magát, nem egyéb volt, mint az, amelyet a halottal adnak a sírba, hogy megkenhesse magát a másik életben.

Igen fontosnak tartjuk ezt a körülményt, mert már most sürgősen s egyszer s mindenkorra el akarunk hárítani József feje felől egy szemrehányást, amelyet gyakran emeltek ellene történetét fontolgatva: azt a kérdést tudniillik, amely egyben szemrehányás, hogy a veremből megmenekülve miért nem igyekezett minden erejéből összeköttetést találni sajnálatra méltó atyjával, Jákobbal, s tudatni vele, hogy él. Alkalom erre nyilván elég hamar akadt, s idővel egyre kényelmesebb lehetőség kínálkozott a fiú számára, hogy megcsalt atyjához igaz hírt juttasson, s a botrányosságig megfoghatatlan, miért mulasztotta el élni vele.

A szemrehányás összetéveszti a külsőleg keresztülvihetőt a belsőleg lehetségessel, s figyelmen kívül hagyja a három fekete napot, amely megelőzte József föltámadását. E három nap fájdalmas élességgel kényszerítette eddigi élete halálos bűnösségének belátására és a lemondásra a visszatérésről ebbe az életbe; e három nap tanította meg, hogy maga is osztozzék testvérei halálhitében, s elszánása és eltökélése, hogy azt nem cáfolja meg, annál szilárdabb volt, mert nem önként vállalta, hanem oly kényszerűség és logikai szükségesség volt, mint a halottak hallgatása. Aki meghalt, hallgat szerettei előtt, nem szeretetlenségből, hanem muszájból; és József nem kegyetlenségből hallgatott atyja előtt. Sőt ez igen nehezére esett és idővel egyre nehezebbé vált - gondolhatjuk - mint ahogy a halott fölött sem lesz könnyebb a föld, amely eltakarja. Részvéte az aggastyán iránt, aki, tudta jól, jobban szerette őt, mint önmagát, s akit ő is a legtermészetesebb hálás szeretettel szeretett, s aki vele együtt részes volt abban, hogy a verembe került, erősen kísértette és könnyen csábíthatta volna esztelen lépésekre. De a részvét a fájdalom iránt, amelyet tulajdon sorsunk kelt másokban, nagyon különös, határozottan keményebb és hidegebb, mint amit tőlünk idegen bánattal szemben érzünk. József szörnyűségesen ment át, borzalmas volt okulása - s ez könnyített szánalmán Jákob iránt, sőt kölcsönös felelősségüknek tudata bizonyos fokig rendben levőnek tüntette föl előtte az atya keservét. Halálba láncoltsága megakadályozta abban, hogy meghazudtolja a véres jelet, amelyet annak kapnia kellett. De az, hogy Jákob az állat vérét szükségszerűen s ellentmondást nem tűrőn József vérének kellett, hogy tartsa, ismét visszahatott Józsefre s gyakorlatilag megszüntette szemében á különbséget az „ez az én vérem” és az „ez jelenti az én véremet” között. Jákob halottnak tartotta; s minthogy ellentmondást nem tűrőn tette ezt - halott volt-e tehát József, avagy nem?

Az volt. Hogy hallgatnia kellett az atya előtt, ez rá a legerősebb bizonyíték. A halottak országának foglya volt - vagyis inkább: foglya lesz, mert hogy még csak útban volt odafelé s a midiánitákat, akik megvásárolták, vezetőinek tekinthette ebbe az országba, azt megtudta csakhamar.

Az úr elébe

- Jöjj az úr elébe - szólt egy este - már néhány napi járásra távolodtak a Kirmil-hegyektől a sivatagban a nyílt tenger felé - egy Ba’almahar nevű szolga Józsefhez, amikor ez éppen azzal foglalkozott, hogy forró kövön lepényt süssön. Azt állította, hogy rendkívül jól ért hozzá, és noha sohasem próbálta még meg, minthogy senki sem bízta meg vele, Isten segítségével csakugyan pompásan sikerült. Naplementekor éji tábort ütöttek a nádgyepes fövenydombok lábánál, melyek a part felől napok óta változatlan egyformasággal kísérték a karavánt. A nap igen forró volt; a sápadó égről most enyhülés áradt alá. A part violaszínben fürdött. A haldokló tenger selymes zizegéssel küldte lapos és megnyúlt hullámait nedvesen csillogó szegélyéhez, melyet rőten aranyozott be maradék skarlátja az alkonyi fénynek, amit a búcsúzó napcsillag borított szét. A tevék karóik mellett hevertek. Nem messze a parttól egy láthatóan épületfát szállító s csupán két ember kormányozta lomha bárkát Vonszolt dél felé egy rövid árbocú s hosszú vitorlarúdú gálya: bonyolult kötélzete volt s a vízből magasra fölívelő orrán állatfej.

- Az úr elébe - ismételte a málhásszolga. - Az én szájam által hívat téged. A gyékényen ül sátrában s azt mondja, jöjj elébe. Elhaladtomban nevemet kiáltotta: „Ba’almahar!” - és így szólt: „Küldd hozzám az újonnan vásároltat, a megbüntetettet, a lápvirágot, a kútbeli Hallod-é-t, ki akarom kérdezni őt!”

„Aha - gondolta József - Kedma beszélt neki a világokról, nem is rossz.”

- Igen - mondta - így fejezte ki magát, mert számodra, Ba’almahar, nem tudta másként érthetővé tenni, kire gondolt. Úgy kell beszélnie veled, barátom, ahogy megérted.

- Persze - felelte amaz - hogyan is mondhatta volna másként? Ha engem akar látni, így szól: „Küldd elébem Ba’almahart!” Mert ez a nevem. De veled már nehezebb a dolog, mert csak amolyan „hé, te!” vagy.

- Téged nyilván folyton-folyvást látni akar - mondta József - jóllehet a fejed kissé koszos. Na, menj. Köszönet a hírért.

- Mi jut eszedbe! - kiáltott Ba’almahar. - Azonnal velem kell jönnöd, hogy elébe vigyelek, mert ha nem jössz, rossz végem lesz.

- Azonban - felelte József - előbb ezt a lepényt kell megsütnöm, mielőtt mennék. Magammal akarom vinni, hogy az úr megkóstolhassa rendkívül jó süteményemet. Maradj csöndben és várj!

A rabszolga sürgető kiáltozása közben sütötte meg a lepényt, aztán fölállt sarkáról és így szólt:

- Megyek.

Ba’almahar elkísérte az öreghez, aki tűnődve ült úti sátrának alacsony nyílásában a gyékényen.

- Hallani annyi, mint engedelmeskedni - szólt József és üdvözölte őt. Az öreg a tűnő alkonypírba pillantott, bólintott s egyik nyugovó kezét csuklóból oldalt emelve jelt adott Ba’almaharnak, hogy távozzék.

- Hallom - kezdte - hogy azt mondottad, te vagy a világ köldöke.

József mosolyogva rázta fejét.

- Mire is gondolhatnak - felelte - s mit is mondhattam mellékesen és szólásmódként odavetve, amit ennyire félreértve adtak tovább uramnak? Lássuk csak. Igen, tudom már, azt mondottam, hogy sok közepe van a világnak, éppannyi, mint ahány ember én-t mond e földön, mindegyik számára egy.

- Ez már egyre megy - szólt az öreg. - Tehát igaz, efféle ostobaságokat locsogsz. Sohasem hallottam ilyesmit, pedig sok földet bejártam, s most már látom, hogy tisztátalan szájú vagy, elvetemedett kölyök, jól mondták előbbi uraid. Hová jutnánk, ha minden tejfelesszájú süvölvény a nagy népzagyvalékból a világ köldökének tekintené magát, amerre jár s kel, s mihez kezdenénk ennyi középponttal? Amikor a kútban kuksoltál, ahová, úgy látom, nagyon is jó jogon kerültél, talán ez a kút volt a világ szent középpontja?

- Isten megszentelte a kutat - felelte József - amikor szemmel tartotta és nem engedett engem elpusztulni benne, hanem arra vitte utatokat, úgyhogy megmenthettetek.

- Úgyhogy? - kérdezte a kalmár. - Vagy azért, hogy?

- Úgyhogy és azért, hogy - felelte József. - Mindkettő, és ahogy vesszük.

- Fecsegő vagy! Eddig mindenesetre kérdéses volt, hogy Bábel-e a világ közepe, s Bábel tornya vagy talán Abot helység, a Hápi folyónál, ahol ö van eltemetve, Nyugat első nagyja. Te megsokszorozod a kérdést. Melyik Istent vallód?

- Istent, az Urat.

- Úgy, tehát Adont, és siratod a nap letűntét. Látod, ez tetszik nekem. Ez legalább olyan kijelentés, amit szívesen hallok, s mindenesetre jobb, mint amikor ezt mondja valaki: „Én vagyok a világ közepe”, mintha megkergült volna. Mi van a kezedben?

- Lepény, melyet uram számára sütöttem. Rendkívül jól értek a lepénysütéshez.

- Rendkívül? Hadd lássuk.

És az aggastyán kivette kezéből a süteményt, forgatta erre és arra, és aztán harapott belőle oldalsó fogaival, mert elöl már egy foga sem volt. A lepény oly jó volt, amilyen csak lehetett, s nem jobb. Az öreg azonban így ítélt:

- Nagyon jó. Nem akarom azt mondani, hogy „rendkívüli”, mert már magad mondtad. Rám kellett volna ezt bíznod: de azért jó. Sőt kitűnő - tette hozzá, miközben tovább rágcsált. - Megbízlak, hogy gyakrabban süss ilyet.

- Így lesz.

- Igaz vagy sem, hogy írni is tudsz és listát vezetni mindenféle áruról?

- Játszva - felelte József. - Tudok emberi írást írni és isteni írást, vesszővel vagy náddal, ahogy tetszik.

- Ki tanított rá?

- Az udvarmester. Egy tudós szolga.

- Hányszor van meg a hét a hetvenhétben? Kétszer, mi?

- Csak írva van kétszer. De lényege szerint a hetet először egyszer, aztán kétszer, s aztán nyolcszor kell vennem, hogy hetvenhetet kapjak, mert hét, tizennégy és ötvenhat teszi ki az egészet. Egy, kettő és nyolc pedig tizenegy, s így tehát: tizenegyszer van meg a hét a hetvenhétben.

- Ilyen gyorsan rátalálsz egy rejtett számra?

- Gyorsan vagy sehogy.

- Nyilván már ismerted a kérdést. De tegyük föl, van egy darab földem, amely háromszor akkora, mint Dagantakala szomszédomé, ez azonban vásárol még egy holdat hozzá, és az enyim most már csak kétszer akkora: hány hold a két föld?

- Együtt? - kérdezte József és számolni kezdett...

- Nem, külön-külön.

- Van egy Dagantakala nevű szomszédod?

- Csak a feladványban nevezem így a másik föld tulajdonosát.

- Látom és értem. Dagantakala - neve után ítélve Pelesetből való, a filiszteusok országából, ahová, úgy látszik, utazunk fejed szándéka szerint. Egyáltalán nem is él, de azért Dagantakala a neve, és békében műveli újabban három hold nagyságú földecskéjét, képtelen irigységet táplálni az én uram és hat hold nagyságú földje iránt, hiszen maga is kétholdas gazdából nőtt háromholdassá, s azonkívül az a mulatságos, hogy se ö nincs, se a két föld, melyek összesen kilenc holdat tennének ki. Csak az én uram van és az ő okos feje.

Az öreg bizonytalanul hunyorgott, mert nem tudta föl-fogni, hogy József a példát már meg is oldotta.

- Nos? - kérdezte. - Vagy úgy! Már meg is oldottad, s én alig vettem észre, mert úgy beleszőtted a beszédedbe s úgy körülfecsegted a megoldást, hogy csaknem eleresztettem a fülem mellett. Nagyon helyes: hat, kettő és három, ezek a számok. Rejtve s leplezve voltak - hogyan tudtad őket ilyen gyorsan megtalálni fecsegésed közben?

- Erősen szemügyre kell csak venni az ismeretlent, és a lepel lehull, az ismeretlen ismeretes lesz.

- Nevetnem kell - mondta az öreg - hogy milyen ügyesen beszédedbe szőtted a megoldást és minden hűhó nélkül csak úgy odavetetted. Igazán, szívből nevetnem kell rajta. - És nevetett fogatlan szájával, fejét vállára hajtva, mely közben még rázkódott is. Aztán ismét elkomolyodott s még nedves szemmel hunyorgott.

- Halljad hát, Hallod-e - mondta - s felelj egyszer már tisztességesen és igazság szerint! Mondd, csakugyan rabszolga, senkifia, hitvány kutya, legalsóbbrendű pária vagy-e, aki súlyos büntetést kapott tömeges vétkei és erkölcstelenségei miatt, amint a pásztorok mesélték?

József elfátyolozta szemét és szokása szerint csücsörítette ajkait, úgyhogy az alsó kissé előreállt.

- Ismeretlen példát adtál föl nekem, uram - mondotta - hogy megvizsgáztass, s a megoldást nem mondtad mindjárt hozzá, mert különben nem lett volna vizsga. Mikor most Isten téged vizsgáztat ismeretlen példával - mindjárt a megoldást is szeretnéd hallani, s hogy a kérdező feleljen a kérdezettnek? Nem megy ez ilyen könnyen. Nem te húztál-e ki a veremből, amelyben a magam piszkától mocskosán hevertem, mint a birka? Micsoda hitvány kutya kellett hát, hogy legyek, s milyen nagy lehetett erkölcsi romlottságom! Én fejemben erre-arra tologattam a kétszerest és a háromszorost, s megmérlegeltem a körülményeket, hogy megoldást találjak. Számolj te is, ha úgy tetszik, erre és arra büntetés, bűn és bukás között, s kettőből bizonyára mindig megkapod a harmadikat.

- Az én példám helyes volt, s benne rejlett a megoldás. A számok tiszták és határozottak. De ki biztosít róla, hogy az élet is így megvilágosodik s nem csal meg az ismert az ismeretlen felől? Többféle ok itt a körülmények helyessége ellen szól.

- Akkor ezt is számításba kell venni. Ha az élet nem is világosodik meg, mint a számok, ezzel szemben ott áll előtted s szemeddel láthatod.

- Honnan van az a varázskő az ujjadon?

- Talán lopta a hitvány kutya - vélte József.

- Talán. Neked bizonyára tudnod kell, honnan van.

- Mindig megvolt, s nem is tudok róla, hogy valaha ne lett volna meg.

- Tehát vad fogantatásod lápjából s zsombékjai közül hoztad magaddal? Mert hiszen lápfia és nádigyerek vagy, nem?

- A kút fia vagyok, amelyből az én uram kiemelt engem, hogy lágy tejjel fölneveljen.

- A kúton kívül nem ismertél más anyát?

- De igen - mondta József. - Ismertem édesebb anyát is. Arca illatos volt, mint a rózsaszirom.

- No, látod. És ő nem adott nevet neked?

- Adott, de elvesztettem, uram, mert elvesztettem életemet is. Nem szabad ismernem nevemet, mint ahogy életemet sem szabad ismernem, amelyet a sírverembe taszítottak.

- Mondd el bűnödet, amely életedet sírba vitte.

- Kárhozatos volt - felelte József - s a neve bizalom. Kárhozatos bizalom és vak hit, így hívták. Mert vak és kárhozatos erejükön felül bízni az emberekben és kedvükre valónak hinni azt, amiről nem tudnak és nem akarnak hallani: az ilyen szeretet és tisztelet fölforralja epéjüket és olyanok lesznek, mint a vérengző vadállatok. Ezt nem tudni, vagy nem akarni tudni róla, nagymértékben veszedelmes. Én pedig nem tudtam, vagy elhessegettem magamtól gondolatát, úgyhogy nem fogtam be szájam és elmeséltem nekik álmaimat, azért, hogy megcsodáljanak. De az „azért hogy” és „úgyhogy” néha kétféle és nem mindig ugyanaz. Az azért, hogy elmaradt, s az úgyhogy a sírvermet jelentette.

- A te hitednek - mondta az öreg - amivel az embereket vérengzővé tetted, nyilván önhittség és elkapatottság volt a neve, úgy képzelem, s nem is csodálom olyasvalakinél, aki azt mondja: „Én vagyok a világ köldöke és közepe.” De mivel sokat utaztam a folyók közt, amelyek különböző irányba haladnak, az egyik délről északra, a másik megfordítva, tudom, hogy vannak titkok a látszólag oly nyilván való, világon, és különös elhallgatások rejtőznek a kimondott szavak mögött. Sőt gyakran úgy tűnt föl, a világ csak azért van tele kimondott szavakkal, hogy alattuk jobban elrejtőzködhessék az elhallgatott, és zajgásukba vesszen a titok, ami az emberek s dolgok mögött van. Sok mindenre akadtam, amit nem kerestem, s ami után nem kutattam, az elébem jött. De nem feszegettem, mert nem vagyok olyan kíváncsi természetű, hogy mindennek okát puhatoljam, hanem megelégszem azzal a tudással, hogy a beszédes világ tele van titokkal. Kétkedő vagyok, amint itt ülök, nem azért, mert semmiben sem hiszek, hanem azért, mert mindent lehetségesnek tartok. Ilyen vagyok én agg napjaimban. Tudok mesékről és történetekről, amelyek cseppet sem valószínűek és mégis megtörténnek. Tudok arról, alti nemes származású és magasrangú volt, királyi vászonba öltözött s az öröm olajával kente magát, s aztán a pusztába és nyomorúságba űzetett...

Itt a kalmár elakadt és hunyorgott, mert beszédének szükséges és megadott következése, a folytatás, amelyre most került a sor, anélkül, hogy eleve meggondolta volna, hogy most mindjárt sor kerül rá, elgondolkoztatta. Vannak mélyre vájt gondolatmenetek, amelyekből nem lehet kicsúszni, ha egyszer bennük vagyunk; végzetesen végleges eszmetársítások, amelyek láncszemekként fogóznak egymásba, úgyhogy aki á-t mondott, annak elkerülhetetlenül bé-t is kell mondania, vagy legalábbis gondolnia; s azért is hasonlatosak a láncszemekhez, mert bennük a földi és égi olyannyira összefügg és egymásba kapcsolódik, hogy az ember szükségszerűen jut egyikről a másikra, akár szóban, akár elhallgatva. Tény, hogy az ember elsősorban kész formákban és sablonokban gondolkozik, tehát nem a maga választotta módon, hanem amint emlékezete szerint szokásos, és már amikor az öreg arról beszélt, akit magas méltóságból a pusztába és nyomorúságba űztek, az isteni-sablonosnál tartott. Ezzel azonban elválaszthatatlanul összefüggött az a hozzátétel, hogy a megalázott az emberiség megmentőjévé és az új kor megnyitójává emelkedik, s a jó öreg néma megdöbbenéssel állt meg itt.

Nem volt ez több enyhe megdöbbenésnél - csak a gyakorlatias, de jóérzésű ember illő-áhítatos elhallgatása a mélységes-szent előtt. Ha most holmi nyugtalansággá, mélyebb hökkenéssé, sőt - persze csak futó és alig tudatossá vált - ijedtséggé erősödött, annak oka csupán az öreg hunyorgó szemének s az előtte állóénak találkozása volt, ami a találkozás nevet azért nem érdemli meg egészen, mert József tekintete nem „találkozott” a másikéval, tulajdonképp nem viszonozta azt, a maga részéről is belékapcsolódva, hanem csak fölfogta, s csak némán és nyíltan odakínálta szemét a belétekintésre - többértelmű-célzásos homály volt itt. Már mások is próbáltak ugyanilyen hökkent hunyorgással kiokosodni e néma célzatosságon, ahogyan most az izmáelita - akit nyugtalanított a kérdés, micsoda nem mindennapi vagy legalábbis nem homálytalan üzlet volt az, amit a pásztorokkal kötött, s hogyan is áll a dolog szerzeményével. De hiszen az egész esti beszélgetés célja e kérdés vizsgálata volt, s ha a szempont, amelyből az öreg vizsgálódott, egy pillanatra a földöntúli-mondaiba tolódott is, elvégre semmi sincs, amit erről az oldalról is ne lehetne megnézni; a józan ember azonban különbséget tud tenni a látószögek és szempontok között, s nem esik nehezére visszatalálni a világ gyakorlati oldalához.

Az öregnek is elég volt egy torokköszörülés, hogy végrehajtsa ezt az átállítódást.

- Hm - mondotta. - Mindent összevéve, a te urad járatos és tapasztalt a folyamközben s tudja, mi minden történik. Nincs rá szüksége, hogy leckét vegyen tőled, te nádigyerek és kútfia. Megvásároltam a testedet s ami ügyesség benne lakik, de a szívedet nem, hogy kényszeríthetném, árulja el, miként áll veled a dolog. S nem csupán szükségtelen, hogy titkaidba hatoljak, de nem is tanácsos, s még káromra válhatnék. Rád találtam s visszaadtam lélegzetedet; de nem volt szándékom, hogy megvásároljalak, már csak azért sem, mert nem is tudtam, hogy eladó vagy-e. Semmiféle üzletre nem gondoltam, legföljebb holmi megtalálói díjra vagy váltság- pénzre, adott esetben. Mégis kereskedelmi alku tárgya lettél. Én csak próbálkoztam. Próbaképp mondtam: „Adjátok el nekem”, s ha a próbára bíztam a döntést, döntött is, mert a pásztorok belementek. Nehéz és körülményes alkuval szereztelek meg, mert nyakasok voltak. Húsz ezüst sékelt mértem le érted az általánosan szokásos súlymérték szerint, és semmivel sem maradtam adósuk. Hogyan jártam ezzel az árral? Középszerű ár, sem különösképp jó, sem különösképp rossz. Le tudtam belőle alkudni a hibák miatt, amelyek téged, amint ők mondták, a verembe juttattak. De képességeid folytán drágábban adhatlak el, mint ahogy vettelek, s szándékom szerint gazdagodhatom. Mi hasznom belőle, ha körülményeidet firtatom, s talán azt kell megtudnom, hogy az istenek tudják, miként áll veled a dolog, s talán egyáltalában nem voltál eladható s nem is vagy, hanem elvesztettem befektetésemet, vagy ha tovább adlak, az jogtalanság és orgazdaság? Eredj, semmit sem akarok tudni körülményeidről, azaz semmi közelebbit, hogy tiszta maradjak, és nálam legyen az igazság. Megelégszem annak gyanításával, hogy nyilván csodálatos dolgokról van szó, s kétkedőbb vagyok, semhogy lehetségesnek tartanám őket. Eredj, már rég fölöslegesen be-szélek veled, s itt az alvásidő. Csak süss máskor is ilyen lepényt, nagyon jó, ha nem is rendkívüli. Továbbá el-rendelem, hogy vőmtől, Mibzámtól íróeszközt szerezz, lapokat, nádat és tust, és emberi írással listát készíts az árukról, amiket szállítunk, külön-külön a balzsamokról, kénetekről, késekről, kanalakról, botokról és lámpákról, továbbá a lábbeliekről, a lámpaolajról és a zománcról, darab és súly szerint, a cikkekről fekete, súlyról és mennyiségről vörös színben, hibák és pocák nélkül, és a listát add át nekem három nap alatt. Megértetted?

- Parancsoltál, s már meg is történt - mondta József.

- Eredj hát.

- Békés és édes szendergést - szólt József. - Könnyű s vidító álmok szőjék át időnként!

A mineai somolygott. Es elgondolkozott József felől.

Éjszakai beszélgetés

Három nappal messzebb jártak már a tenger partján, ismét este volt és sátorverés ideje, s ahol megpihentek, pontosan és változatlanul ugyanazt látták, amit három nappal azelőtt: akár ugyanaz a hely lehetett volna. József, kezében lepénnyel és irattekerccsel, az öreg elé lépett, aki szállásának bejáratánál ült a gyékényen.

- Valamelyik rabszolgája az úr elé hozza, mit rendelt - mondotta.

Az inidiánita félretette a kövönsültet. A listát kigöngyölte és félrehajtott fejjel vizsgálgatta az írást. Tetszett neki.

- Poca nincs benne - mondta - nagyon jó. De látszik az is, hogy a jegyeket élvezettel és szépérzékkel húztad: ékes írás. Remélhetőleg meg is egyezik a valósággal, úgyhogy nem csupán festői, hanem helytálló is. örvendetes, ha az ember vagyonát ilyen tetszetősen tisztába téve és különböző portékáit ilyen rendbe szedve láthatja. Az áru zsíros és gyantás; a kereskedő nem mocskolja be kezét vele, hanem írott jegyekben veszi kézbe. A portéka amott van, de egyben itt is, szagtalanul, tisztán és áttekinthetőn. Olyan az efféle írott lista, mint a Ká, azaz a dolgok szellemteste, amely a test mellett van. Tehát jó. Hallod-e, úgy veszem észre, tudsz írni és értesz valamit a számoláshoz is. Kifejezőerőben sincs hiány, körülményeidhez képest, mert ahogyan három nappal ezelőtt jó éjt kívántál uradnak, az jólesett. Mik is voltak szavaid?

- Már nem emlékszem rájuk - felelte József. - Valószínűleg békés szendergést kívántam.

- Nem, kellemesebben hangoztak. De mindegy, majd akad ismét alkalom hasonló kifejezésre. De mást akartam mondani: ha nincs fontosabb gondolkozni valóm, harmadik és negyedik helyen néha rólad is gondolkozom.

Nyilván nehéz a sorsod, mert kétségkívül jobb napokat láthattál, most pedig a vándorkereskedő pékéként és írnokaként szolgálsz. Ezért amikor majd tovább adlak és magamat körülményeid ismeretétől tisztán tartva, lehetőleg gazdagítom, gondoskodni akarok rólad.

- Nagyon jóságos vagy hozzám.

- Elviszlek egy házhoz, amelyet ismerek, minthogy több ízben tehettem már néki szolgálatot a magam s az ő javára: jó ház, gazdag ház, a tisztelet és kitüntetés háza. Én mondom neked, áldás kebelébe tartozni, akár legkisebb szolgájaként is, s ha van oly ház, ahol a szolga finomabb képességei megnyilvánulhatnak, akkor ez az. Ha szerencséd van s el tudlak helyezni ebben a házban, sorsod oly kegyes volt hozzád, amilyen csak lehet, bűnödet s vétkességedet tekintve.

- És kié ez a ház?

- Igen, kié. Egy férfiúé - férfiú ő - vagy inkább úr. Nagy a nagyok fölött, kitüntetésektől fényes, szent, szigorú és jóságos férfiú, akire nyugaton vár sírja, az emberek pásztora, egy isten eleven képe. „Legyezősúr a király jobbján” - ez a neve, de azt gondolod, maga tartja a legyezőt? Nem, azt mással tartatja, ő maga túlságosan szent ehhez, ő csupán a címet tartja meg magának. Azt gondolod, ismerem ezt a férfiút, a nap adományát? Nem, csupán féreg vagyok előtte, meg se lát, s én is csak egyszer láttam őt a távolból kertjében, magas székén, amint kinyújtotta kezét, hogy parancsot adjon, s kicsire húztam magam, hogy meg ne botránkoztassam s a parancsadásban meg ne zavarjam - hogyan is vállalhattam volna? De házának elöljáróját ismerem szemtől szembe s szót szóra váltok vele, aki a cselédség fölött áll s a csűrök és iparosok fölött intézkedik, ő szeret engem, és beszéde vidám, ha lát és szól: „No, öreg, megint itt látunk, s eljöttél házunk elé portékáddal, hogy megcsalj bennünket?” Ezt persze csak tréfából mondja, érted, mert azt gondolja, a kereskedőnek hízeleg, ha ravasz csalónak nevezik, s nevetünk mind a ketten. Neki akarlak hát megmutatni s fölajánlani, és ha barátom, az elöljáró, jókedvében lesz s tud egy ifjú rabszolgát használni a háznál, rendben van a szénád.

- Melyik király az - kérdezte József - akinek kitüntetéseit a háziúr hordja?

Tudni akarta, hová mennek és hol van az a ház, amelyet az öreg neki szánt; de nem csupán ezért tette föl a kérdést. Maga nem tudott róla, de gondolkodását és érdeklődését olyan gépezet irányította, amely kezdeti s ősatyai időktől fogva működött: Ábrahám szólt belőle, aki az emberről oly fennhéjázón gondolkodott, hogy véleménye szerint egyedül és egyenest csak a Legmagasabbat szabad szolgálnia, s kinek tűnődése és elmélkedése csakugyan kizárólag s minden ál- és alisten megvetésével a Legmagasabbra, az Egyetlenre irányult. Az unoka hangja könnyedebben s világiasabban kérdezett, s mégis az ős kérdése volt ez. Közönyösen hagyta, amit az udvarmesterről hallott, kitől az öreg szavai szerint sorsa mégis közvetlenül függött. Megvetette az öreget, amiért csak az elöljárót ismerte s nem a méltóságos férfiút, akié a ház volt. De még ezzel sem törődött sokat. Fölötte is állt egy magasabb, a legmagasabb, akiről az öreg beszédében szó esett, s aki király volt. József kíváncsisága és érdeklődése kizárólag s egyenest ennek szólt, nyelve róla kérdezősködött, nem tudva, hogy ezt nem szándékos-véletlenül teszi, hanem örököltén és eredendőn.

- Melyik király? - ismételte az öreg. - Neb-ma-ré- Amun-hotpe-Nimmuria - mondta liturgikus hanglejtéssel, mintha imát mondana.

József megijedt. Ott állt, karját összefonva hátán; most azonban gyorsan szétvette s arcát két tenyerébe rejtette.

- Ez Fáraó! - kiáltotta. Hogyan is ne értette volna meg? A nevet, amelyet az öreg elimádkozott, ismerték a világ végéig s a távoli népek között is, melyekre Eliézer tanította Józsefet, Tarsisig és Khittimig, Ofirig és a keletet lezáró Fiámig. Hogyan is lehetett volna semmitmondó a tanult József előtt? Még ha egyes részei a névnek, amelyet a mineai kimondott, mint „az igazság ura Ré”, vagy „Amun-szíve-megelégedett”, érthetetlenek lettek volna is előtte, a szíriai kiegészítés: „Nimmuria”, azaz: „Sorsának elébe megy”, fölvilágosította volna. Sok király és sok pásztor van, minden városban egy, és így József nyugodtan érdeklődött a szóban forgó iránt, mert valamelyik tengerparti várúr, valamelyik zurat, ribbadi, abdasarat vagy aziru nevének hallására várt. Nem volt elkészülve rá, hogy a király nevét ily dicsőségesen felsőbbrendű értelemben, ennyire istenien és pompázatosán kell értenie, amennyire a hallott név igényelte. Hosszúkás álló körbe írva, mely fölé maga a nap terjesztett védő sólyomszárnyakat, állt e név, ugyancsak hosszúkás körbe írt nevek öröklétbe vesző dicső sorának végén, melyek mindegyikéhez győzelmes hadmenetek, messze előretolt határkövek, világhírű díszépületek képzete kapcsolódott, s a maga részéről a szent tekintély és fölmagasztosult dicső élet oly örökségét, a térdre borulásnak oly jogos igényét jelentette, hogy József megindulása érthető volt. De vajon nem mozdult-e meg benne más is, mint a hódolat döbbeneté, amely az ő helyében mindenkit elfogott volna? De igen, más és ellenséges is, oly érzések, melyek éppolyan messziről jöttek, mint kérdése a legmagasabb után, s melyekkel önkéntelenül nyomban helyesbíteni akarta első megrezdüléseit: gúny a szemérmetlen földhatalmasa iránt; titkos lázadás Isten nevében Nimród egy kézbe fogott királyi hatalma ellen - ez volt az, ami arra indította, hogy kezét elvegye arca elől s fölkiáltását sokkal nyugodtabban, mint egyszerű megállapítást ismételje:

- Ez Fáraó.

- Mindenesetre - mondta az öreg. - Ez az a nagy ház, mely naggyá tette a házat, ahová vinni akarlak, s ahol föl akarlak ajánlani barátomnak, az elöljárónak, hogy nála szerencsét próbálj.

- Így hát Micrájimba akarsz vinni, oda le, az iszap országába? - kérdezte József és szívdobogást érzett.

Az öreg csóválta fejét válla fölött.

- Megint rád vall a beszéd - mondotta. - Már tudom fiamtól, Kedmától, hogy te gyermeteg elbizakodottságodban azt képzeled, ide vagy oda akarunk vinni téged, holott mi arra vesszük utunkat, amerre nélküled is vennénk, s te csupán oda juthatsz, amerre a mi utunk visz. Nem azért utazom Egyiptomba, hogy téged oda vigyelek, hanem mert üzleteket akarok ott kötni, amelyek engem gazdagítanak; be akarok vásárolni egyet-mást, amit ott remekül készítenek, s ami iránt másutt kereslet nyilvánul: üvegzománcos gallérokat, csinos lábú tábori székeket, fejtámasztókat, sakktáblákat és berakott gyolcskötényeket. A műhelyekben és a piacokon össze akarom ezeket vásárolni, olyan olcsón, amennyire az ország istenei engedik, aztán kiszállítom az árut megint vissza Kénán, Retenu és Ámor hegyein keresztül a Mitanni-földre az Eufrátesz folyónál és Khattuszil király országába, ahol sóváran várják és minden árat megfizetnek érte. Az „iszap országáról” beszélsz, mintha az a föld csupa szenny volna, sárból ragasztva, mint egy madárfészek, és ganéval telt istállóhoz hasonló. Holott az az ország, ahová most megint utazni szándékozom, s ahol talán otthagyhatlak, a földkerekség legfinomabb országa, s szokásai olyan nemesek, hogy ökörnek fogod érezni magad, aki előtt lantot pengetnek. Tágra nyitod a szemed, nyomorult amu, ha az isteni folyó mentén megpillantod az országot, melyet ott „országokénak neveznek, mert kétszeres és kettőskoronájú föld az, Mempi pedig, Ptah háza, az országok mérlege. Ott vannak a hallatlan áradások egészen a sivatagig, s mellettük a fejkendős oroszlán, Hor-em-ahet, az őskor emléke, az idők titka, kinek kebelén elaludt a király, Thot gyermeke, s álmában feje fölemeltetett a legmagasabb ígéretre. Kiugrik a szemed a fejedből, ha meglátod csodáit és minden pompáját és nagyszerűségét e földnek, amelyet Kémének neveznek, mert fekete a termékenységtől s nem vörös, mint a nyomorúságos sivatag. De mitől termékeny? Az isteni folyamtól, egyedül attól. Mert az ő esője és férfiúi nedve nem az égben van, hanem a földön, és az isten az, Hápi, az erős bika, aki szelíden elnyújtózik rajta és egy évszakon át őrködik áldásosán, hátrahagyva erejének feketeségét, hogy vetni lehessen beléje s aratni százszoros termést. Te pedig úgy beszélsz róla, mintha holmi szemétgödör volna.

József lehorgasztotta fejét. Megtudta, hogy útban van a halottak országa felé, mert vele született a szokás, hogy Egyiptomot alvilági birodalomnak s lakóit seól-embereknek tekintse, és nem is hallotta soha másképp, kivált Jákobtól. A szomorú alvilágba adják el tehát, már a fivérek oda-alá adták el, a kút jelképesen már ennek a bejárata volt. Szomorú hír, és helyénvalók lettek volna a könnyek. De a jelképen érzett öröm egyensúlyban tartotta a szomorúságot, mert az a nézete, hogy ő most halott, és az állat vére csakugyan az ő vére, mulatságos módon megerősítést nyert az öreg kijelentésével. Mosolyognia kellett - akármennyire sírhatnék ja volt magáért s Jákobért. Éppen ide kellett alászállnia, abba az országba, amelytől az atya leginkább idegenkedett, Hágár hazájába, az utálatos Egyiptomba! Emlékezett a nagyon is célzatos ábrázolásra, amellyel Jákob az ő számára is elviselhetetlenné próbálta tenni ezt az országot, amelyet maga, anélkül, hogy valóságos képe lett volna róla, ellenszenvesen-iszonyú princípiumoknak, a múlt kultuszának, a halállal való paráznaságnak, a bűn iránti érzéketlenségnek fényében látott. József e kép hitelességét illetően mindig vidám gyanakvásra hajlott, kíváncsiságszülte rokonszenvre, ami az atyai erkölcsi intelmek szokásos következménye. Ha a méltóságos, a jó, az alapelves atya tudta volna, hogy báránya útban volt Egyiptomba, a csupasz Khám országába, ahogy nevezte, mert igazi neve Kéme volt termékeny fekete földjéről, mellyel istene megajándékozta! Ez a fölcserélés nagyon jellemző ítéletének jámbor elfogultságára, gondolta József és mosolygott.

De fiúi kötöttsége nemcsak az ellentmondásban nyilvánult meg. Sanda tréfa volt, hogy az elvileg kárhozatosba kellett utaznia, gyermeki diadal, mely az alvilág erkölcsi rémségeire kacsingatott. De néma és véres elhatározások is vegyültek belé, amelyekben viszont az atyának öröme telt volna: Ábrahám ivadékának eltökéltsége, hogy egyáltalán nem fog könnyekre fakadni a finomság csodáin, amelyekről az izmáelita beszélt, s a bejelentett pompás civilizációt bizonnyal nem fogja túlságosan megbámulni. Távoli eredetű szellemi gúny vonta el száját az állítólag ráváró finom élet hallatára; és ez a gúny egyben idejekorán fölvett védekezés is volt a nemkívánatos bambaság ellen, amelyet a túlságos bámulat eredményez.

- A ház - kérdezte fölpillantva - ahová viszel, Mempiben áll, Ptah városában?

- Ö, nem - felelte az öreg - még jóval tovább kell mennünk fölfelé, akarom mondani: lefelé, azaz víz ellen, a kígyó országából a keselyűébe. Együgyű a kérdésed, mert ha azt mondom neked, hogy a ház ura legyezősúr a király jobbján, akkor ott kell lennie, ahol őfelsége van, a jóságos isten, és Vézében, Amun városában, ott áll a ház.

József ezen az estén sokfélét megtudott a tengernél, és mindez nagy hatást tett rá. Tehát magába Noba mennek vele, No-Amunba, a városok városába és a világ híresébe, amely kérkedő tárgya a legtávolabbi népek beszélgetéseinek is, s amelyről azt mondják, száz kapuja van s több mint százezer lakosa. Vajon nem fakad mégis könnyekre, ha megpillantja a világvárost? Jól látta: elhatározását, hogy elbutuló csodálkozásba semmiképp se essék, eleve alaposan meg kell szilárdítania. Meglehetős közönnyel tolta hát előre ajkát, de noha, Isten dicsőségére is, megpróbált egykedvű maradni, zavarát mégsem tudta egészen elpalástolni. Mert mégiscsak félt Nőtől, és kivált Amun neve okozta ezt, ez a hatalmas név, amely félemlítően hatott mindenkire s parancsolón jelent meg ott is, ahol az isten idegen volt. A hír, hogy ennek az istennek kultikus és hatalmi körébe jut, gonddal töltötte el. Egyiptom ura, az országok istene, az istenek királya volt Amun, ahogy József tudta, s egyedülálló rangja zavart okozott. Amun volt a legnagyobb - persze csak Egyiptom fiainak szemében. De Józsefnek Egyiptom fiai között kell laknia. Ezért hitte hasznosnak, hogy Amunról beszéljen és szóbelileg tájékozódjék felőle. Így szólt:

- Véze ura, kápolnájában és bárkájában, nyilván a legfenségesebb istenek egyike az itteni világban?

- A legfenségesebbek egyike? - felelte az öreg. - Éppen úgy beszélsz, ahogy érted. Mit gondolsz, Fáraó mennyi kenyeret és süteményt, sört, libát és bort szokott adni táplálására? Páratlan isten ez, én mondom neked, hogy mennyi kincse van, ingó és ingatlan, attól a lélegzetem elállna, ha el akarnám mondani, s írnokainak száma, akik mindent igazgatnak, mint a csillagoké.

- Csodálatos - mondta József. - Aszerint, amit mondasz, nagyon gazdag isten. De én nem gazdagságáról, hanem fenségéről kérdezlek tulajdonképpen.

- Hajtsd meg előtte fejed - tanácsolta az öreg hangja - mivel Egyiptomban kell élned és ne firtasd a különbséget gazdag és fenséges között, mintha egyik nem a másikat jelentené és nem lenne mindkettő ugyanaz. Mert Amuné a tengerek és folyók minden hajója s övéi a tengerek és folyók is. Ő a tenger és a szárazföld, Ő Tornuter is, a Cédrushegység, melynek szálfái az ő bárkája számára növekednek, ennek neve pedig „Amun homloka hatalmas”. Fáraó alakjában hál a nagy feleséggel és Hóruszt nemzi a palotában. Baál ő minden tagjában, mit szólsz ehhez? Ő a nap, Amun-Ré a neve - kielégíti ennyi igényeidet fenség dolgában, vagy ez sem egészen?

- Azt is hallottam azonban - mondta József - hogy kos a leghátsó kamra homályában?

- Hallottam, hallottam... Éppen úgy beszélsz, ahogy érted, és semmivel sem okosabban. Amun éppúgy kos, mint Basztet a torkolatok földjén macska, és a nagy khmunui írnok íbisz vagy majom. Mert szentek ők állataikban, és az állatok szentek őbennük. Sokat kell még tanulnod, ha ebben az országban akarsz élni, és meg akarod állni a helyed előtte, akárcsak mint legkisebb rabszolgája. Hogyan akarod látni az istent, ha nem állatalakban? A három egy: isten, ember és állat. Mert az isteni és az állati egyesülése az ember, miként Fáraó is, ha ünnepet ül, állatfarkat tesz föl ősi szokás szerint. Ha viszont az állat egyesül az emberrel, az az isten, és az isteni másként nem is szemlélhető és nem is fogható föl, mint ebben az egyesülésben, úgyhogy Heketet, a nagy bábát békafejjel látod a falakon, és Anupot, az utak nyitóját, kutyafejjel. Lásd, az állatban találkozik isten és ember, és az állat szent pontja érintkezésüknek és egyesülésüknek, amely természete szerint ünnepies-tiszteletre méltó, és az ünnepek között is nagyon tiszteletre méltó az az ünnep, amikor a bakkecske egy tiszta szüzet hág meg Dzsedet városában.

- Erről hallottam már - mondta József. - És az én uram nem kárhoztatja ezt a szokást?

- Én? - kérdezte a maonita. - Hagyd békén az öreget! Vándorló kalmárok vagyunk mi, közvetítő kereskedők, mindenütt otthon és sehol se, a mi jelszavunk: „Ahol jóllakunk - ottan jól lakunk.” Jegyezd ezt meg, mert neked is így kell majd élned.

- Sohasem fogok - felelte József - Egyiptomban és a legyezősúr házában egy szót is szólni a hágóünnep tiszteletreméltósága ellen. De magunk közt szólva, hadd említsem meg, hogy csapda és hurok ez a szó: tiszteletre méltó. Mert az emberek könnyen tartják tiszteletreméltónak az öreget, éppen mert öreg, s az egyik annyi szemükben, mint a másik. Nemegyszer azonban csapda az öreg tiszteletreméltósága, amikor tudniillik csupán elaggott s megkorhadt az időben - akkor csak látszólag tiszteletre méltó, valójában pedig borzalom isten előtt és mocsok. Magunk közt szólva, a dzsedeti szűzlány fölajánlását inkább mocskosnak érzem.

- Hogyan akarsz efféle különbséget tenni? És hova jutnánk, ha minden tejfölösszájú a világ középpontja akarna lenni és bíróvá tolná föl magát abban, hogy mi szent a világon és mi csupán elaggott, mi tiszteletre méltó még, és mi az, ami már borzalom? így egy-kettőre semmi szent nem lenne többé! Nem hiszem, hogy te meg fogod tartóztatni nyelvedet és káromló gondolataidat eltitkolod. Mert az efféle gondolatoknak, aminőket te táplálsz, az a sajátosságuk, hogy ki kell mondani őket - ismerem én ezt már.

- Melletted, uram, könnyen meg lehet tanulni, hogy öreg és tiszteletre méltó ugyanaz.

- Lárifári. Nekem ne mutass mézesmadzagot, én csak vándorkereskedő vagyok. Ügyelj inkább intelmeimre, hogy ne hamarkodd el a dolgot Egyiptom fiai előtt s locsogásoddal ne rontsd el szerencsédet. Mert gondolataidat bizonyosan nem tudod majd megzabolázni; ezért ügyelj rá, hogy már gondolataid helytállók legyenek és nem csupán beszéded. Nyilvánvaló, hogy semmi sem jámborabb, mint isten, ember és állat egysége az áldozatban. Mert akárhogy számolgatsz ide-oda a három között az áldozat tekintetében, ők eggyé válnak benne. Az áldozatban mind a három benne van, s mindegyik a másikért van. Ezért serénykedik Amun, mint áldozati bakkecske a leghátsó kamra homályában.

- Nem tudom, mi van velem, uram és megvásárlóm, tiszteletre méltó kereskedő. Miközben oktatsz, erősödik a homály, s a csillagok kósza fénye úgy szitál alá, mint ékkövek pora. Meg kell dörzsölnöm a szemem, bocsáss meg, hogy így teszek, mert meg akar csalni, s ahogy itt ülsz gyékényeden előttem, úgy látom, mintha egy leveli béka feje ülne válladon, s bölcsen és szélesen guggolnál, mint egy pocakos varangy!

- Lám, hogy nem tudod eltitkolni gondolataidat, akár-milyen visszataszítók is! Miért akarsz bennem varangyot látni?

- Szemem nem kérdezi, hogy akarok-e. Szakasztott olyannak látlak a csillagok fényében, mint amilyen egy guggoló varangy. Mert te voltál Heket, a nagy bába, amikor megszült engem a kút, s te kiemeltél anyámból.

- Ah, te fecsegő! Miért volna nagy bába az, aki téged napvilágra segített? Heket, a béka, azért nagy, mert második születésénél és föltámadásánál segédkezett a széttépettnek, akinek az alsó világ jutott, míg a felső Hórusznak, Egyiptom fiainak hite szerint, és Uziri, az áldozat, Nyugat első nagyja lett, a halottak királya és bírája.

- Ez tetszik nekem. Ha már Nyugatra megyünk, legalább elsők legyünk az ottaniak között. Taníts meg azonban, uram: Uziri, az áldozat, olyan nagy Kéme fiainak szemében, hogy Heket azért lett a nagy béka, mert születésének bábája volt?

- Rendkívül nagy.

- Nagyobb Amun nagyságánál?

- Amun nagy a birodalma miatt, híre megrémíti az idegen népeket, hogy kidöntik számára cédrusaikat. De Uziri, a széttépett, nagy a nép szeretetében, minden népében Dzsanettől, a torkolatoknál fekvő várostól Jebuig, az Elefánt-szigetekig. Senki sincs köztük, az ingoványok köhögő gályarabjától, aki milliónyi, Fáraóig, aki csak egy van s egyedül és önmagát imádja templomában - én mondom neked, senki sincs, aki ne ismerné és ne szeretné őt, és ne kívánná, hogy Abotban, az ő városában, a széttépett sírja mellett legyen a sírja, ha ez lehetséges lenne. De mivel ez nem lehetséges, bensőséggel és bizalommal követik őt, hogy a maguk óráján hozzá hasonlók legyenek s örökké éljenek.

- Istenhez hasonlók legyenek?

- Istenhez hasonlók, azaz egyek vele, olyannyira, hogy a halott Uziri lesz, s úgy is hívják.

- Mit nem mondasz! Kímélj azonban, uram, tanításod közben, és segíts szegény értelmemnek, mint ahogy kisegítettél a kút méhéből! Mert ez nem egykönnyen érthető, amire itt tanítani akarsz az éjszakában, a szunnyadó tenger partján, Micrájim fiainak nézeteiről. Ügy kell ezt értenem, hogy a halál ereje meg tudja változtatni természetünket, és a halott isten lesz isteni szakállal?

- Igen, ez az országok minden népének bizakodó nézete és azért ragaszkodnak hozzá oly bensőséges egyetértéssel Zo’antól az Elefánt-szigetekig, mert hosszú küzdelemmel kellett kiküzdeniük.

- Nehéz győzelemmel küzdték ki nézetüket s kitartottak érte egészen hajnalhasadtáig?

- Kivívták. Mert kezdetben és eredetileg csak Fáraó volt, ő maga, a palota Hórusza, aki meghalván Uzirihoz jutott és egy lett vele, úgyhogy istenként örökké élt. De a köhögök, a szoborcipelők, a téglafestők, a gelencsérek mind, s akik az eke mögött s akik a bányákban dolgoznak, nem nyugodtak, hanem küzdöttek, amíg kivívták és elérték, hogy a maguk óráján ők is mind Uzirik legyenek, és haláluk után nevük Uziri Khnemhotpe, Uziri Rehmeré legyen, és örökké éljenek.

- Ismét tetszik nekem, amit mondasz. Megszidtál ama nézetem miatt, hogy minden emberfiát körülveszi a maga külön világköre, és ő annak közepe. De ilyen vagy amolyan módon, úgy látom, Egyiptom fiai is az én nézetemet vallják, minthogy mindegyik Uziri akar lenni halála után, amint kezdetben csak Fáraó, és ezt keresztül is vitték.

- Ostoba beszéd. Mert nem az emberfia a középpont, Khnemhotpe vagy Rehmeré, hanem a hitük és bizalmuk, amelyben mindannyian egyek egymással, a folyam mentén föl s alá, a torkolatoktól a hatodik zuhatagig, a hit Uziriban s föltámadásában. Mert tudd meg: nemcsak egyszer halt meg s támadt föl ez a nagyon nagy isten; mindig újra megteszi ezt a tengerjárás szerint Kéme fiainak szeme előtt - lebukik s hatalmasan merül föl, hogy áldásként terüljön az ország fölé Hápi, az erős bika, az isteni folyam. Ha a télidő napjait megszámlálod, amikor a folyam kicsi és a föld szárazon hever, hetvenkét napot találsz, s ez a hetvenkettő esküdött össze Széttel, az alattomos szamárral, s a ládába juttatták a királyt. De ő fölmerül az alsó világból a maga órájában, följő a növekvő, dagadó, áradó, a szaporodó, a kenyér ura, aki nemzője minden jónak s mindennek éltetője, s kinek neve „az ország táplálója”, ökröket ölnek le neki és szarvasmarhákat, de íme, az isten s a véres áldozat eggyé lesz; mert marha és bika ő maga is előttük a földön és házában: Hápi, a fekete, tomporán a hold jegyével. Ha pedig meghal, bebalzsamozzák és bepólyálják és fölállítják, és Uzar-Hápinak nevezik.

- No lám! - mondta József. - Hát ő is kivívta, mint Khnemhotpe és Rehmeré, hogy Uziri legyen halálában?

- Úgy hiszem, gúnyolódol? - kérdezte az öreg. - Nem-igen látlak a reszkető fényű éjszakában, de amit tőled hallok, nagyon hasonlít a gúnyolódásra. Én mondom neked, ne gúnyolódj az országban, ahová viszlek, minthogy amúgy is odautazom, s fajankó módjára ne fuvalkodj föl fiainak nézeteivel szemben, mert mindent jobban akarsz tudni a magad Adonjával, hanem jámboran alkalmazkodj szokásaikhoz, különben megütöd a bokád. Kissé tanítani és beavatni akartalak, s néhány szót váltottam veled ezen az estén a magam mulatságára, hogy elűzzem az időt; mert már agg vagyok, s néha kerül az álom. Más okom nem volt rá, hogy beszéljek veled. Most jó éjt kívánhatsz, hogy megpróbáljak aludni. De vigyázz a formára!

- Parancsoltál, s már meg is történt - felelte József. - De hogyan is akarnék gúnyolódni, amikor az én uram olyan jóságosán beavatott ezen az estén, hogy megállj am a helyem és meg ne üssem a bokám Egyiptomban, s oly dolgokra tanította a megbüntetettet, amiről én, az aljanép fia álmodni sem mertem soha, annyira újak előttem s nem is közérthetők. Ha tudnám, hogyan mondhatnék köszönetét, megtenném. De mivel nem tudom, mégis teszek érted ma valamit, én jótevőm, amit nem akartam tenni, s felelek egy kérdésedre, amely elől kitértem, amikor föltetted. Néven nevezem magam.

- Megnevezed magad? - kérdezte az öreg. - Tedd meg, vagy inkább ne tedd meg: nem nagyon nógattalak miatta, mert öreg vagyok és meggondolt, és jobb szeretem, ha nem tudom, hogyan is állnak a dolgaid, mivel félnem kell, hogy bajba keveredem s tudásommal jogtalanság bűnébe esem.

- Ó, legkevésbé sem - válaszolta József. - Nem fenyeget efféle veszély. De legalább néven kell nevezned rabszolgádat, ha tovább adod az áldásházba Amun városában.

- Mi hát a neved?

- Uzarszif - felelte József.

Az öreg hallgatott. Noha csak annyi távolság volt köztük, amennyit a tisztelet kívánt, mégis csupán árnyként látták egymást.

- Jól van, Uzarszif - mondta az öreg kis idő múlva. - Néven nevezted magad. Most végy szabadságot, mert napfelkeltével tovább vonulunk.

- Élj jól - köszönt József a homályban. - Ringasson el az éj lágy karjai közt, s fejed szunnyadjon édes békével kebelén, mint gyermeki főd egykor anyád szívén!

A kísértés

Miután József megnevezte halotti nevét az izmáelita előtt s közölte vele, miképpen akar hívatni Egyiptom földjén, tovább vonultak ezek az emberek lefelé, néhány, több és sok napon át, leírhatatlan kényelmességgel s tökéletes közönnyel az idő iránt, amely egy nap, tudták, ha csak egy kicsit is segítenek neki, majd csak legyőzi a teret, mégpedig annál biztosabban, minél kevesebbet törődnek vele, s inkább rábízzák, hogy az egyenként semminek látszó haladásokat suttyomban nagy mennyiségre növelje föl, maguk pedig egy napról másikra élve éppen csak a cél irányát tartják meg valamennyire.

Az irányt a tenger szabta meg, amely homokos ösvényüktől jobbra, a szent távolba hajló ég alatt terjengett végtelenül, hol ezüstös szikrákkal szórt kékségben pihenve, hol bikaerős, habtarajos hullámokkal rohamozva a megszokott part ellen. A nap benne hunyt el, a meg nem álló-állandó, az istenszeme, gyakorta tiszta magányosságban, fényesre hevült korongként, mely alámerülve csillámló pallót vet a végtelen víz fölött a partig s az elragadtatva tovavonulókig, gyakorta pedig aranyban és rózsafényben, szétterjeszkedő ünnepi díszben, mely mennyei hitében csodálatos szemléletességgel erősíti meg a lelket, vagy borúsan izzó párákban s színekben, melyek nyomasztón hirdetik az istenség komoran fenyegető hangulatát. Fölkelte ellenben nem a nyílt látóhatáron történt, hanem halmok és föléjük emelkedő hegyek mögött, amelyek másik felől, a vándoroktól balra határolták a kilátást; és ott is, a közeli partvidéken, ahol megművelt földek terültek el, kutak csillogtak a hullámos tájon és gyümölcsöskertek díszítették a lépcsőzetes halmokat - ott is, a tengertől oldalvást és félszáz rőfnyíre színe fölött, gyakran jártak a kalmárok; falucskák között, melyek megerősített városoknak adóztak, ezeket pedig szövetséges fejedelemségek egyesítették - és délen Gáza, Hazáti, a szilárd erősség volt a szövetség feje.

Dombcsúcsokon, fehéren s körülbástyázottan, pálmák közt terültek el ezek az anyavárosok, a falusiak menedékhelyei, a sároniak várai, s miként a mezőn a falvak előtt, úgy csaptak vásárt a midiániták a nagylakosságú és templomőrző városok kapujában. Ekron, Jabne, Asdód lakosainak kínálva Jordánon túli portékáikat. József viselte az írnoki tisztet. Ült, s ecsettel följegyezte az egyes üzleteket, amelyeket alkudozó filiszteusokkal, halászokkal, hajósokkal, kézmívesekkel s a várurak rézpáncélos zsoldosaival kötöttek - Uzarszif, az. írástudó rabszolga, jó urának tetszésére. Az eladott fiú szíve napról napra hevesebben vert. Gondolhatjuk, miért. Nem volt természete, hogy az érzékeit megkapó hatások között naivul elveszítse magát s a helyről s viszonyáról más helyekhez ésszerűen mérlegelt képet ne alkosson. Tudta, hogy számos megállóval és lomhán marasztaló pihenőhelyekkel, egy más országban, néhány napi járóval messzebb napnyugat felé, fordított irányban otthonához közeledve, bárha oldalvást attól, éppen most fejezi be ugyanazt az utat, amelyet testvéreihez utazva szegény Hulda hátán győzött le, s csakhamar el kell érniük azt a pontot, ahol befejezte, és már csak némi oldaltávolságra, ami nem több, mint körülbelül a test-vérekhez tett út fele, lehet az atyai háztól. Asdódnál körülbelül, Dágón, az itten tisztelt halisten házánál, egy élénk településnél, két órányira a tengertől, amelyhez lármás, emberekkel, ökrösszekerekkel s lófogatokkal zsúfolt kikötőút vitt le: ezen a helyen lehettek annyira; mert József mérlegelése szerint a partvonal Gáza felé egyre jobban elhajlik nyugatra, úgyhogy a távolság a keleti-belső hegyvidéktől naponta növekszik, nem is beszélve arról, hogy Hebron magasságát déli irányban hamarosan átlépik.

Ezért vert szíve oly aggodalmas-megkísértetten ezen a vidéken s vontatott haladásuk közben Aszkaluna, a sziklavár felé. Szellemében ott élt az ország alakja: Sefele, a tengerparttal párhuzamos lapály volt, ahol most haladtak; a keletről alápillantó hegyláncok pedig, melyek felé elgondolkozva fordultak a fürkésző Rákhel-szemek, a filiszteusok országának második, magasabb, völgyszántotta lépcsőfokát alkották, s mögöttük kelet felé mind meredekebben emelkedett a világ a tengerfölöttibe, durvába, keménybe, marhajárások közé, melyeket elkerült az alföld pálmája, és fűszeres füvű hegyilegelők magasságába, ahol juhok nyüzsögtek, Jákob juhai... Micsoda játéka a sorsnak! Ott fönn ül Jákob, kétségbeesetten, könnytől martan, szörnyű fájdalmával, szegény kezei közt József halálának és széttépettségének véres jelével - itt lenn pedig, lábánál, egyik filiszteus várostól a másikig, elhalad lakhelye mellett József, az ellopott, némán, hírt sem adva magáról, idegen emberekkel, alá Seól felé, a halál házába! Milyen kézenfekvő volt a szökés gondolata! Hogy viszketett és rángott tagjaiban a menekülés ösztöne, és erjedő gondolatai, mint tolultak fel, és képzeletben már erőszakosan megvalósított elhatározásokká, kiváltképp este, amikor megvásárlójának, a vén kalmárnak elmondta a jóéjköszöntést; mert ezt mindennap meg kellett tennie, ez is kötelességei közé tartozott: nap végével az izmáelitának választékos fordulatokkal, mégpedig mindig újakkal, különben az öreg azt mondta, ezt már ismeri, boldog éjszakát kívánni. Tehát kiváltképp a szürkületben, ha a filiszteusok valamelyik falva, valamelyik városa előtt tábort ütöttek s útitársait elnyomta az álom, fogta el a vágy az elhurcoltat s már-már elragadta, föl az éjszakai gyümölcsös dombokra, s tovább a csúcsokon és erdei szakadékokon át, nyolc mérföldre s napi járóra, több nem lehet, s József kapaszkodva már megtalálná az utat - föl a hegyek közé, Jákob karjaiba, hogy fölszárítsa az atya könnyeit e szavakkal: „Ímhol vagyok”, s ismét kedvence legyen.

Valóra váltotta-e vágyát s kereket oldott-e? Nem, mégsem, tudjuk, hogy nem tette meg. Meggondolta magát, noha egyszer-másszor, csak az utolsó pillanatban, elhárította a csábítást, elállt tervétől és maradt, ahol volt. Ez volt különben pillanatnyilag a legkényelmesebb is, mert a szökés vállalása nagy veszedelmekkel járt: éhen veszhetett, rablók és gyilkosok kezébe eshetett, vadállatok martaléka lehetett. És mégis, lemondásának kisebbítése lenne, ha egyszerűen azzal a szabállyal indokolnánk meg, hogy természetes lustaságunknál fogva elhatározásainkban gyakran győz a semmittevés a tett felett. Volt eset, amikor József vonakodott olyan testi cselekedettől, mely jóval édesebb lett volna, mint vad menekvés a hegyeken át. Nem, a lemondás, mellyel a viharos kísértés végződött, most éppúgy, mint az élet amaz esetében, amely előre tekintő szemünk előtt lebeg, Józsefre különösen jellemző módon oly megfontolásból eredt, ami szavakba foglalva ilyesféleképp hangzana: „Hogyan is tehetnék ilyen ostobaságot s hogyan vétkezhetnék Isten ellen?” Más szóval, a szökés-gondolat balga és bűnös elhibázottságának belátása itt az eset, világos és intelligens megértése annak, hogy otromba balfogás lenne Isten terveit szökésével megzavarni. Mert Józsefet teljesen áthatotta a bizonyosság, hogy nem hiába ragadták el, sőt inkább a Tervezőnek, aki kiszakította a régiből és átvezette az újba, szándékai vannak vele a jövőben ilyen vagy amolyan módon; és e végzés ellen berzenkedni, e megpróbáltatás elől kitérni bűn és nagy hiba lett volna - a kettő ugyanis József szemében egyet jelentett. Vele született fölfogása volt, hogy a bűn hiba és életügyetlenség, otromba botlás az isteni okosság ellen, és tapasztalatai rendkívül megerősítették ebben. Elég hibát követett el - a veremben eszmélt erre rá. Mivel azonban a veremből megszabadult és nyilvánvalóan terv szerint elvezettetett, következésképp az addig elkövetett hibák benne kellett, hogy legyenek a tervben, mint a célnak megfelelők, és vakságukban sem hiányzott az isteni irányítás. További hibák azonban, mint például a szökés, a sültbolondságig bűnösek lennének; betű szerint annyit jelentenének, hogy bölcsebb akar lenni Istennél, ami József okos belátása szerint az ostobaság tetőpontja volna.

Ismét az atya kedvence? Nem, még mindig az - de új, régóta vágyott s megálmodott értelemben. Új, magasabb kegyeltség és választottság volt az, amelyben most, a sírverem után, élnie kellett, az elragadottság keserillatú ékességében, melyet a sors a tartogatottaknak tartogat s a félretetteknek tesz félre. A szétszaggatott koszorút, a teljes-áldozat ékességét, ismét viselte - nem képzelgő játékból immár, hanem valóságosan, azaz: szellemben - s a hús balga vágyaiért lemondott volna róla? József nem volt oly együgyű és minden isteni okosságtól idegen, az utolsó pillanatban sosem volt oly ostoba, hogy eljátssza állapotának előnyeit. Ismerte-e az ünnepet, avagy nem, élete minden órájában? A jelenlét és az ünnep eszköze - ő volt-e, avagy nem? Koszorúval a hajában megszökött volna az ünnep elől, hogy ismét marhapásztor legyen testvéreivel? A kísértés csak a húsban volt erős, a szellemben ellenben nagyon gyenge. József megállta. Tovább vonult megvásárlóival, tova Jákob mellett s el közeléből - Uzarszif, a nádfia, Jozef-emheb egyiptomi nyelven, ami azt jelenti tudniillik: „József az ünnepen.”

Viszontlátás

Tizenhét nap? Nem, hétszer tizenhétnapos utazás volt, nem számlálva ugyan, de a roppant hosszadalmasság értelmében; s idővel már nem is lehetett különbséget tenni, mennyit kell ebből a midiániták csigalassúságának terhére s mennyit a megjárandó tér számlájára írni. Sűrűn lakott, termékeny földön vonultak át, melyet olajligetek koszorúztak, pálma-, feketedió- és fügefák nőttek be, gabona borított, mély kutat nedvesítettek: vizükre tevék és ökrök jártak. Néha a nyílt mezőkön voltak a királyok állomásnak nevezett kis erődjei, falakkal s bástyatornyokkal, melyeknek csipkés párkányán íjászok állottak, s kapuiból harcikocsisok hajtották ki fújtató lovaikat; s az izmáeliták magukkal a király harcosaival sem restelltek kereskedést űzni. Mindenütt helységek, tanyák és migdál-telepek hívogattak kis időzésre, s ők el is időztek hétszámra, ez már nem számított. Mire elértek oda, ahol az alacsony partszegély hirtelen föltoluló sziklafallá merevedik, melynek tetején terül el Aszkaluna, már vége felé járt a nyár.

Szent és erős volt Aszkaluna. Körfalainak, melyek fél-körben ereszkedtek le a tengerig s körülfogták a kikötőt, mintha óriások rakták volna kockaköveit, elterpeszkedő Dágón-házának számos udvara volt, ligete bűbájos, és a liget tava halban gazdag, Astarót-lakása híres arról, hogy régibb, mint Baálát bármelyik szentélye. Fűszeres kis hagymaféle nőtt itt vadon a pálmák alatt a homokban. Derketónak ajándéka volt ez, Aszkaluna úrnőjének, s másutt el lehetett adni. Az öreg zsákszám gyűjtetett belőle, s egyiptomi betűkkel a zsákocskákra írta: „Legfinomabb aszkalun-hagyma”.

Innen görcsös olajerdőkön át, melyeknek árnyában számos nyáj legelt, Gázába, másként Hazátiba értek, s ezzel már csakugyan messzire jutottak. Itt már csaknem az egyiptomi világban voltak; mert amikor hajdanán Fáraó kocsikkal s gyalogosokkal előrontott odalentről, hogy Cahi, Ámor és Retenu nyomorúságos földjén át hatoljon a világ végéig, s a templomfalak összerótt kövein bevésett vonalakkal óriási nagyságban ábrázolhassák, mint ragadja meg baljával egyszerre öt barbár üstökét s mint lengeti meg jobbjával a buzogányt a szent hőkölök felett - mindig Gáza volt a vállalkozás első állomása. Sok egyiptomit is lehetett látni Gáza erősen szagos utcáin. József jól megnézte őket. Széles vállúak voltak, fehér ruhások és fennhéjázók. Kitűnő, olcsó bor termett itt a parton s mélyen be az országba, Beérseba felé. Az öreg számos korsóval cserélt, hogy két teve alig győzte vinni, s a korsókra írta: „Nyolcszorosán jó bor Hazátiból”.

Akármilyen messze jutottak is azonban, mire az erősfalú Gáza helységet elérték - az út nehezebb fele, amelyhez képest a lassúcska utazás a filiszteusok országán át csupán gyermekjáték s mulatság volt, még előttük állt; mert Gáza mögött délre, ahol a parttal párhuzamosan homokos út vitt Egyiptom folyója felé, a világ képe, tudták az izmáeliták, akik nemegyszer jártak már erre, rendkívül barátságtalanná vált, s a tápláló mezők előtt, melyeken a Nílus szétáradt, mélységesen szomorú alvilág, iszonyú pusztaság tárult föl, kilenc napi átkozott és veszedelmes járóföld, a gyötrelmes sivatag, amelyen nem lehet elidőzni, hanem a lehető leggyorsabban kell megjárni s hátrahagyni, úgyhogy Gáza volt az utolsó pihenő, mielőtt Micrájimba értek volna. Ezért az öreg, József ura, nemigen sietett innen továbbhaladni, mert amint mondta, a továbbhaladás úgyis elég sokáig lesz majd sietős, hanem sok napon át tartózkodott Gázában, hogy a sivatagi útra komoly előkészületeket tegyen, ellássa magát vízzel, külön vezetőt s útmutatót vegyen föl, s tulajdonképp fegyvereket is kellett volna beszerezni kóbor csőcselék és rabló sivataglakók ellen, erről azonban öregünk lemondott: először, mert bölcsességében haszontalannak gondolta, mivel amint mondta, vagy szerencsésen elkerülik a sivatagbelieket - amikor is nincs szükség fegyverre - vagy szerencsétlenségükre beléjük ütköznek - akkor meg akármennyit ölnek is meg közülük, még mindig marad elég, hogy utolsó ingükig kifossza őket. A kereskedő, mondta az öreg, bízza magát szerencséjére, nem pedig dárdára és íjra, az nem az ő dolga.

Másodszor pedig a vezető, akit a kapunál béreltek, ott, ahol az utasoknak effélék ajánlkoznak, nyomatékosan megnyugtatta őket a kóborlók felől, s kijelentette, hogy az ő vezetése mellett egyáltalán nincs szükség fegyverre, ő tökéletes kísérő és az iszonyún át a legbiztosabb utakat mutatja, amiért is nevetséges lenne, ha rábízván magukat, még fegyvereket is cipelnének. Hogy elcsodálkozott József, hogy megijedt s viszont megörült is, amikor a vezetőben, aki az indulás hajnalán a kis karavánhoz csatlakozott és annak élére állt, hitetlenkedve ismerte föl a fanyarul-szolgálatkész ifjat, ki nemrég s oly sok mindennek előtte Sekkemből Dóthánba vezette!

Ö volt az kétségtelenül, noha a sivatagi lepel, amelyet viselt, megmásította akkori külsejét. A kis fej és duzzadt nyak, a vörös száj és almaszerű áll, kiváltképp pedig a tekintet bágyadtsága és a sajátságosán kényes tartás félreismerhetetlen volt, és a meghökkent József úgy hitte, egy pillantást fog el, melyet a vezető, fél szemével gyorsan hunyorítva, de különben mozdulatlan arccal, vet feléje, s amely régi ismeretségükre emlékeztette, de ugyanakkor diszkréciót is kért. Ez igen megnyugtatta Józsefet; mert ez az ismeretség mélyebben nyúlt vissza előző életébe, mint amennyire kívánatos volt, hogy az izmáeliták szeme elhathasson, és a hunyorítást úgy is érthette, hogy az idegen is tudja ezt.

Mégis nagyon szeretett volna az emberrel szót váltani, s mikor az utazó társaság a hajcsárok dala s a vezérteve kolompjának hangja mellett elhagyta a zöld mezőket s föltárult előttük a sivatag, József megkérte az öreget, aki mögött nyargalt, hogy még egyszer és nagyobb biztonság okáért megkérdezhesse a vezetőt, vajon teljesen biztos-e a dolgában.

- Félted a bőröd? - kérdezte a kereskedő.

- Mindnyájatokét - felelte József. - De én először utazom az átkozott tájon, s így csaknem sírva fakadok.

- Kérdezd hát meg.

József erre előre ösztökélte állatát a vezérteve mellé s így szólt a vezetőhöz:

- Uram szája vagyok. Hogy biztos vagy-e az útban, azt akarja tudni.

Az ifjú, ahogy szokta, vállán át ránézett félig nyitott szemmel.

- Saját tapasztalatod alapján megnyugtathatod - felelte.

- Csöndesen! - suttogta József. - Hogy kerülsz ide?

- És te? - volt a válasz.

- No persze. Szót se az izmáelitáknak róla, hogy testvéreimhez utaztam! - suttogott József.

- Légy nyugodt! - felelte a másik éppoly halkan; és egyelőre ennyiben maradtak.

De amikor napról napra mélyebben hatoltak a pusztaságba, a napkorong borúsan szállt alá a holt hegyláncok mögött, s középen szürke, de szélükön esti fényben égő felhőhadak borították az eget a viaszsárga homokpuszta felett, amelyen aszott fűtől bozontos dombpárnák voltak elszórva messze-messze - még egyszer alkalom adódott, hogy föltűnés nélkül beszélhessen az emberrel. Mert amikor néhányan az utasok közül megpihentek egy füves domb körül, melyen a hirtelen beálló hideg miatt rőzsetüzet szítottak, s közöttük volt a vezető is, aki különben sem az urakkal, sem a szolgákkal nem sokat érintkezett, megvetette a szócséplést s csak az öreggel tanácskozott tárgyilagosan napról napra, az út felől, József csatlakozott a csoporthoz, miután bevégezte szolgálatát s boldog szunnyadást kívánt az öregnek, le-telepedett a vezető mellé és várt, amíg az utasok szűkszavú beszélgetése elnémult, s egyre jobban elfogta őket a bóbiskoló félálom. Ekkor meglökte kissé szomszédját és így szólt:

- Hallod-e, sajnálom, hogy lehetetlen volt akkor szavamat tartani és cserben kellett, hogy hagyjalak, amikor vártál rám.

Az ember lankadt pillantást vetett rá a vállán át, és tekintete nyomban visszafordult a zsarátnok felé.

- Szóval lehetetlen volt? - felelte. - No, mondhatom, ilyen hűtlen fickóval, mint te, még életemben nem találkoztam. Ha rajta múlna, hét örömévig ülhetnék s őrizhetném a szamarát, eszébe se jut visszajönni, ahogy ígérte. Csodálkozom, hogy egyáltalán még szóba állok veled, igazán csodálkozom magamon.

- De hát hallod, hogy bocsánatot kérek - mormolta József - sőt bocsánatot is érdemiek, mit tudod te azt. Másként történt, mint ahogy gondoltam, úgy fordult a dolog, ahogy nem sejthettem. Lehetetlen volt visszatérnem hozzád, akárhogy is akartam.

- Persze, persze, persze, locsogás, üres kifogások. Hét örömévig ülhettem volna s várhattam volna rád...

- De mégse ültél miattam hét örömévig, hanem mentél az utadra, amikor láttad, hogy távol kellett maradnom. Ne túlozd a kellemetlenséget, amit akaratom ellenére okoztam! Inkább mondd meg azt, mi lett Huldából távozásom után?

- Hulda? Ki az a Hulda?

- Hogy ki, az némi túlzás - mondta József. - Huldáról kérdezlek, a szamárról, amelyik vitt bennünket, fehér kis hátascsacsimról atyám istállójából.

- Csacsi, csacsi, fehér kis hátascsacsi! - majmolta halkan a vezető. - Úgy beszélsz arról, ami a tiéd, olyan gyengéden, hogy már ebből lehet látni önszeretetedet. Az ilyen emberek aztán annyira hűtlenek...

- Ugyan - ellenkezett József. - Nem magam miatt beszélek gyengéden Huldáról, hanem miatta, mert olyan nyájasan óvatos állat volt, amelyet rám bízott atyám, és ha a sörényére gondolok, amint szeme fölé göndörödik, szívem ellágyul. Azóta is szüntelenül aggódom érte, amióta tőled elváltam, és még azokban a percekben és hosszú órákban is, amelyek magamnak is ugyancsak rémületesek voltak, az ő sorsáról érdeklődtem. Tudnod kell, hogy amióta Sekhembe jöttem, a rossz csillag nem hagyott el, s nagy szorongattatás lett osztályrészem.

- Lehetetlen - mondta az ember - és hihetetlen! Szorongattatás? Megáll az eszem, meg vagyok győződve róla, hogy rosszul hallottam. Hiszen te testvéreidhez mentél? Hiszen te meg az emberek szakadatlanul mosolyogtok egymásra, mert te kedves és szép vagy, mint egy faragott kép, s hozzá még micsoda gyöngyéleted van? Hogyan kerül ide rossz csillag és nagy szorongattatás? Ezt teljesen hiába kérdezem magamtól.

- Mindenesetre így van - válaszolt József. - És mégis azt mondom neked, egy pillanatra sem szűntem meg szegény Hulda sorsára gondolni.

- No jó - mondta a vezető. És József megint láthatta szemgolyóinak különös mozgását, amit már egykoron is megfigyelt nála, ezt a gyors, kancsal körbeforgást. - Tehát jó, Uzarszif rabszolga, te szólsz, és én hallgatlak. Azt is lehetne ugyan gondolni, nincs sok értelme még egy szamárral is törődni ennyi baj mellett, mert mi szerepe lehet ennek s mi fontossága viszonylagosan? De lehetségesnek tartom, hogy a te gondod számbajövő és dicséretre méltó, hogy a magad bajában még szegény teremtésre is gondoltál.

- Mi lett hát vele?

- Szegény teremtéssel? Hm, nem kellemes a magam-fajtának előbb egészen hiába szamarat őrizni, aztán még számot is adni a történtekről. Szeretném tudni tulajdonképpen, hogy jövök hozzá. De nyugodt lehetsz. Utolsó be-nyomásaim szerint nem történt olyan nagy baj a szamár bokájával, mint ahogy első ijedelmünkben hittük. Úgy látszik, csak kibicsaklott és nem tört el - azaz úgy látszott, eltört, de tulajdonképp csak kibicsaklott, értsd meg jól. Miközben vártam rád, volt időm bőven, hogy ápolás alá vegyem a szamár lábát, s mikor végezetül elfogyott a türelmem, már annyira volt a te Huldád, hogy tovább tudott kocogni, bárha többnyire csak három lábon. Magam szamaragoltam rajta Dóthánba és ott elhelyeztem egy háznál, amelynek már nemegyszer tettem szolgálatot az ő s a magam javára, a helység első házánál, egy szántóvetőnél, ahol éppoly jó dolga lesz, mint atyád, az úgynevezett Izráel istállójában.

- Csakugyan? - kiáltott József halkan s örömmel. - Ki gondolta volna! Tehát lábra állt s kocogni tudott, s a te gondozásod folytán most jó dolga van?

- Nagyon jó - erősítette meg a másik. - Szerencséje van, hogy elhelyeztem a szántóvető házánál, és sorsa irgalmas volt hozzá.

- Tehát - mondta József - Dóthánban áruba bocsátottad. Es a bevétel?

- Azt kérded: a bevétel?

- Engedelmeddel.

- Azzal kiegyenlítettem vezetői és vigyázói munkám díját.

- A, úgy. No hát nem kérdem, mennyit tett ki. És az élelmiszeres tarisznya, amit Hulda vitt?

- Komolyan gondolsz ennyi baj mellett holmi félnivalóra, és azt hiszed, ennek fontossága lehet viszonylag?

- Nem sok, de hát a tarisznya mégis megvolt.

- Azzal is kártalanítottam magam.

- Hát - mondta József - elég jókor kezdted magad kártalanítani a hátam mögött; ezzel bizonyos mennyiségű hagymára és aszaltgyümölcsre célzok. De hagyján, talán jót akartál, s általában inkább jó oldalaidra szeretnék tekintettel lenni. Hogy Huldát megint lábra állítottad és jóllakattad a faluban, azzal csakugyan hálára köteleztél, és hálás vagyok a szerencsének, hogy véletlenül ismét találkoztunk, s ezt megtudhattam.

- Igen, s most megint mutathatom neked az utat, széllelbélelt, hogy célodhoz érj - felelte az ember. - Hogy miképpen jövök ehhez s mért éppen én, azt kérdezhetem magamban úgy mellesleg, de hiába, ha senki más nem kérdi.

- Már megint fanyalogsz - mondta József - éppúgy, mint akkor éjjel az úton Dóthán felé, amikor önként segítettél megtalálnom a testvéreket és mégis rosszkedvvel tetted? No hát, most nem tehetek magamnak szemrehányást, hogy alkalmatlankodom, mert te elszegődtél az izmáelitákhoz vezetőnek a sivatagon át, és én csak véletlenül loholok közöttük.

- Az egyre megy, hogy téged vezetlek vagy az izmáelitákat.

- Nehogy az izmáelitáknak is ezt mondjad, mert ők nagyra vannak méltóságukkal és függetlenségükkel, s nem szívesen hallják, hogy ők bizonyos mértékben csak azért utaznak, hogy én eljussak oda, ahová Isten akarja.

A vezető hallgatott s állát sáljába hajtotta. Hogy szokása szerint körülforgatta-e szemét? Könnyen lehetséges, de a sötétben nem lehetett észrevenni.

- Ki hallaná szívesen - szólt némi önmegtagadással - hogy csupán eszköz? Kiváltképp ki hallaná szívesen egy tejfölösszájútól? Részedről, Uzarszif rabszolga, meg éppenséggel szemtelenség, másfelől pedig, amit mondok, éppen az, hogy úgyis egyre megy, és az izmáeliták mindenesetre éppúgy lehetnek azok, akik hozzád társultak, tehát hogy ismét te vagy az, akinek utat kell nyitnom - miattam ám legyen! Közben egy kutat is kellett őriznem, a szamárról nem is beszélve többet.

- Kutat?

- Mindenkor kellett számítanom efféle szerepre, most hát a kúton volt a sor. A legüresebb üreg volt, amit valaha láttam, üresebb már nem is lehetett, szinte már nevetséges, mennyire üres volt - ítéld meg tehát szerepem méltóságát és nekemvalóságát. Különben talán éppen az üresség az, ami a lényeges volt ennél a veremnél.

- A kő el volt hengerítve?

- Természetesen, azon ültem és ülve is maradtam, bármennyire szerette volna is az az ember, hogy eltűnjek.

- Micsoda ember?

- Hát az, aki titkon az üreghez jött balgatagságában. Toronytestű ember volt, lábai, mint a templomoszlopok, ebben a testhüvelyben azonban vékony hang lakozott.

- Ruben! - kiáltott föl József s csaknem elfeledkezett minden óvatosságról.

- Nevezd, ahogy akarod, balgatag egy embertorony volt. Amint odajött köteleivel és köntösével ehhez a példásan üres veremhez...

- Meg akart menteni! - eszmélt rá József.

- Miattam! - mondta a vezető és asszonyosan ásított, kezét finnyás mozdulattal szájához emelve s finom kis sóhajjal. - ö is a maga szerepét játszotta - tette hozzá már alig érthetően, mert állát és száját mélyen sáljába fúrta, s úgy látszik, aludni akart. József még hallotta szaggatott, rosszkedvű mormolását, ilyesféleképp:

- Nem kell komolyan venni... Csak tréfa és célzás... Tejfölösszájú... Várakozás...

Épkézláb mondatot már nem lehetett kicsalni belőle, és a sivatagi út további folyamán József sohasem elegyedett többé szóba a vezetővel és vigyázóval.

Cel vára

Napról napra türelmesen vonultak a gyötrelmesen át, a vezérállat kolompja után, kútállomásról kútállomásra, amíg betelt a kilenc nap, s ők szerencsésnek vallhatták magukat. A vezető nem vezette félre őket, értette a dolgát. Még akkor sem tévesztett utat s akkor sem vesztette el az irányt, amikor kusza hegyvidéken keltek át, amely nem is volt az, hanem torzan fintorgó szürkés homokkőtömbök, és nem kőhöz, hanem érchez hasonlóan feketén csillogó omladékos meredekek zagyvaléka, amelyek sötét fényükben fölmagasló vasvárosnak látszottak. Sőt még akkor sem, mikor útról-ösvényről földfeletti értelemben s jelentésben napok hosszat egyáltalában nem is lehetett szó, hanem a világ elátkozott tengerfenék lett s aggasztóan nyelt el mindent beláthatatlanságában, hullaszínű homokkal tele az izzó-sápadt éghatárig; és mentek fövenykúpokon át, melyeknek hátát kínos-finomra hullámosította és redőzte a szél, míg alant a síkon csillogva remegett a forró levegő, mintha mindjárt kigyúlna és táncoló tűzzé válna, s benne örvényesen forgott a fölkavart homok, hogy az utasok elleplezték fejük e csalfa halál-vidámság elől s inkább nem néztek oda, hanem vaktában meggyorsították az iramot, hogy keresztüljussanak az iszonyatoson.

Az úton gyakorta hevertek sápadt csontok, egy teve mellkasa, lábszárcsontja vagy emberi tag meredt ki meg- aszaltan a viaszos porból. Pislogva nézték és nem adták föl a reményt. Két félnapon át, reggeltől estig tűzoszlop vonult előttük, mintha vezetőjük volna. Ismerték e jelenség természetét, ám viszonyukat hozzá mégsem csak e természetes oldalról fogták föl. Tudták, futó portölcsérek ezek, amelyeket a nap tüze világít át. Mégis jelentősen s megtisztelve szóltak egymáshoz:

- Tűzoszlop halad előttünk.

Ha szemük előtt hirtelen össszeomlana a jel, rettenetes lennem mert minden valószínűség szerint por-abubu követné. De a jel nem omlott össze, csupán koboldszerűen változtatta alakját s lassacskán ellobogott a zord keleti szélben. Ez hű maradt hozzájuk kilenc napon át; szerencséjük megzabolázta a délit, amely így nem száríthatta ki tömlőiket s nem itta el az élet vizét előlük. A kilencedik napon pedig már túl voltak minden veszélyen, megmenekültek a pusztaság borzalmaitól és szerencsésnek vallhatták magukat; mert a sivatagi út következő részét már gondjába fogadta s biztosította Egyiptom, mely bejáratát védve, a nyomorúságosból jó darabot őrzött lépten-nyomon bástyákkal, mellvédekkel és őrtornyokkal a kutak mellett, hol egyiptomi hadnagyok vezérlete alatt strucctollas núbiai íjászok és líbiai szekercések kis seregei tanyáztak, az arra vonulókra nyersen rákiáltottak és hivatalosan kihallgatták őket: honnan és hova.

Az öreg a maga vidám és okos módján tudott a fegyveres néppel beszélni, szándékainak ártatlansága felől minden kétséget elhárítani és apró ajándékokkal poggyászából, késekkel, lámpákkal és aszkalun-hagymával jóakaratukat meg tudta nyerni. Így körülményesen, de vidáman jutottak őrségről őrségre, mert a határőrökkel tréfálkozni sokkalta jobb volt, mint a vasvároson át és a sápadt tengerfenéken keresztül vonulni. Az utasok azonban jól tudták, hogy az állomások megjárásával csak ideiglenes, amit végeztek, és ártatlanságuk aggályosabb vizsgálata, valamint veszélytelenségüké a közrend biztonságára még előttük áll: a hatalmas és kikerülhetetlen sorompónál tudniillik, amelyet az öreg „királyok falának” nevezett, s amely régtől fogva ott állt a sóstavak közti földnyelven a soszuvadak és sivataglakók ellen, ha netalán marháikat Fáraó mezőin akarnák legeltetni.

Egy magaslatról, ahol napnyugtakor megállottak, át-tekinthették e fenyegető óvintézkedéseit és műveit az aggályos-gőgös elzárkózásnak, melyet az öregnek nyájas beszédességével, jöttében-mentében, nemegyszer sikerült már legyőznie, úgyhogy nem félt tőlük túlságosan, hanem nyugodtan mutatta őket kísérőinek: hosszú, csipkés párkányú s tornyokkal megtört falak vonulatát, melyek csatornák mögött húzódtak, ezek pedig kisebb-nagyobb tavak láncolatát kötötték össze egymással. Körülbelül a falak közepén híd ívelt át a vízen, azonban az őrizet éppen itt, az átjáró mindkét partján igazán hatalmas volt; mert ezen a ponton külön körfalakkal övezett, nehéz váracsok és erődépületek emelkedtek, kétemeletesen, tömören és magasan, s falaik és kiugrásaik fortélyos törésű vonalban emelkedtek a mellvédekig, hogy ezek még rohamállóbbak legyenek, minden oldalon négyszegletes oromtornyok, bástyák, rohamkapuk és védőerkélyek tömegével és rostélyos ablakokkal a keskenyebb fölépítményeken. Cél vára volt ez, a finom, boldog és sebezhető Egyiptom mellvédje és aggodalmas-hatalmas óvintézkedése a sivatag, a rablás és keleti nyomorúság ellen - az öreg néven nevezte övéi előtt és nem félt tőle, de mégis annyit szavalt róla, milyen könnyen tud és fog az ő tökéletes ártatlansága átsurranni az akadályon, mint már nemegyszer, hogy azt lehetett hinni; szavaival önmagát bátorítja.

- Vajon nincs-e levelem gileádi üzletbarátomtól a Jordánon túlról - mondotta - üzletbarátomhoz Dzsanetben, amelyet Zo’annak is neveznek, s amelyet hét évvel Hebron után építettek föl? De bizony van, itt van nálam, s látni fogjátok, mint nyit ki ajtót s kaput. Csak annyi kell, hogy valami írást mutassunk, s Egyiptom fiai megint írhassanak valamit s továbbküldhessék valahová, ahol újra írhatnak s könyvet vezethetnek. Persze írás nélkül nem boldogulsz; de ha föl tudsz mutatni holmi cserepet vagy tekercset és okmányt, mindjárt földerülnek. Mert hiába mondják, hogy a legfőbb náluk Amun vagy Uziri, a szemes; jobban ismerem én őket, igazában Thot az, az írnok.

Higgyétek el, ha Hor-vaz, az ifjú írnok-tiszt, az én régi barátom, lép ki a fáira, s beszélhetek vele, semmi nehézség nem lesz, át fogunk surranni. S ha már egyszer benn vagyunk, senki sem firtatja tovább ártatlanságunkat, szabadon vonulhatunk a folyó mentén minden kerületen át, ameddig akarunk. Üssük föl itt sátrainkat s töltsük itt az éjt, mert Hor-vaz, az én barátom, ma már nem lép ki a falra. Holnap pedig, mielőtt odaállnánk és szabad átvonulást kérnénk Cél vára előtt, meg kell mosdanunk vízzel s levernünk ruhánkról a sivatag porát, kitörölnünk fülünkből és kikaparni körmünk alól, hogy emberi formánk legyen s ne mint a homoki nyulaké; a fiatalok édes olajat is öntsenek hajukra, kenjenek szemük köré némi festéket s nyalják ki magukat; mert előttük gyanús a nyomorúság és irtóztató a műveletlenség.

Így beszélt az öreg, s ők szavai szerint cselekedtek, ott-maradtak éjszakára s kicsinosították magukat reggelre, amennyire lehetett ily hosszú út után az iszonyatoson keresztül. Ezeken az előkészületeken kívül azonban különös és meglepő is történt: a vezető, akit az öreg Gázában fölfogadott, s aki nagy biztonsággal vezette őket, egy bizonyos pillanatban eltűnt közülük, anélkül, hogy bárki is bizonyosan meg tudta volna mondani, mikor távozott: már éjjel, vagy miközben Cél számára csinosították magukat. Elég az hozzá, mikor véletlenül utánanéztek, nem volt többé ott, csak a kolompos teve, amelyen ült, s bérét sem vette föl az öregnél.

Senki sem sírt utána, csak fejüket csóválták, mert vezetőre nem volt többé szükség, s az ember amúgy is hűvös, szűkszavú útitárs volt. Egy darabig csodálkoztak, s az öreg elégedettségét a megtakarításon csak az esemény homályos volta csökkentette némileg, s a nyugtalanság, amit egy tisztázatlanul hagyott ügylet okoz. Különben feltételezte, hogy majd csak megkerül valamikor az ember, hogy a magáéhoz jusson. József azonban lehetségesnek tartotta, hogy az titkon talán többhöz is jutott, mint a magáéhoz, s az árukészlet átvizsgálását ajánlotta; de a nyomozás eredménye nem igazolta őt. Ő volt az, aki legjobban csodálkozott, mármint ismerőse jellemének következetlenségén s közönyén a nyereség iránt, amit egyébkor tanúsított kapzsiságával nehezen tudott összeegyeztetni. önként vállalt baráti szolgálatokért túlságosan is megfizettette magát és a rendesen kialkudott bért, legalább úgy látszott, könnyedén veszni hagyja. De ezekről az ellentmondásokról az izmáelitákkal nem lehetett beszélni, s amit nem foglalunk szóba, azt hamar elfelejtjük. Mindnyájuknak volt más gondjuk is, mint a bogaras vezető; mert miután kitörölték fülüket és eldörzsölték a szemfestéket, megindultak a víz felé és a királyok fala felé, és déltájban Celhez értek, a hídfő-erősséghez.

Ah, közelről még ijesztőbb volt, mint távolból, kétszeresen ijesztő és megtámadhatatlan az erőszak számára, tört falaival, tornyaival és védőerkélyeivel; körül a torkokon harcosok álltak katonaingben, prémpajzzsal a hátukon, öklük lándzsájukon és álluk öklükön, így nézték a közeledőket, igazán felülről lefelé. Tiszteket lehetett látni, félhosszú parókával és fehér ingben, elöl a kötényüknél bőrleffentyűkkel és kezükben kicsiny bottal, amint ide-oda jártak mögöttük. Ezek nem sokat törődtek a karavánnal; de az elülső őrszemek fölemelték karjukat, s kezükből tölcsért csináltak szájuk előtt, miközben a lándzsa karjukon feküdt, és feléjük kiáltottak:

- Vissza! Megfordulni! Cél vára! Nincs tovább! Repül a lándzsa!

- Hadd kiabáljanak - mondta az öreg. - Hidegvér. Nem akarnak semmi rosszat, csak a szájuk jár. Adjunk békejeleket, miközben lassan, de zavartalanul előrehaladunk. Hiszen nálam van üzletbarátom levele! Majd csak átjutunk!

Ily módon haladtak előre egészen a csipkés falig, éppen közepéig, ahol a kapu volt, amögött meg a nagy érckapu, amely a hídhoz vitt, és békejeleket adtak. A kapuzat fölött mélyre vájt vonalakkal s tüzes színekkel tarkán kifestve világít egy széttárt szárnyú, csupasz nyakú keselyű óriási alakja, karmaiban a tartókarika, s jobbra és balra tőle a téglasorokból egy-egy kőből való pápaszemes kígyó ugrik ki négy láb magas talapzaton, fölfújt pofával s hasán állva, hogy nézni is borzalom, elhárító jelül.

- Megfordulni! - kiáltottak a bástyaőrök a külső torony és a keselyűkép fölött - Cél vára! Vissza, a nyomorúságba! Itt nincs átjárás!

- Tévedtek, Egyiptom harcosai - felelt nekik az öreg övéi csoportjából, tevéje hátáról. - Éppen itt van az átjárás és sehol másutt. Mert hol is lehetne másutt e földnyelven? Jártas emberek vagyunk, jó portán zörgetünk, pontosan tudjuk, hol lehet az országba jutni, mert egy- szer-másszor átkeltünk már itt ezen a hídon, oda is, vissza is.

- Vissza igen! - kiáltoztak odafenn. - Mindig csak vissza és csupáncsak vissza veletek a sivatagba, ez a helyes szó! Az országba nem eresztünk be semmiféle csőcseléket!

- Kinek mondjátok ezt? - válaszolt az öreg. - Nekem, aki ezt az elvet nem csupán jól ismerem, de határozottan helyeslem is? Hiszen magam is éppoly hevesen gyűlölöm a csőcseléket és homoki nyulakat, mint ti, s fölöttébb di-csérem, ha megakadályozzátok, hogy az országot meg-gyalázzák. De nézzetek meg jól bennünket és vizsgáljátok meg arcvonásainkat. Kóbor rablóknak látszunk, Sinai söpredékének? Külsőnk azt a gyanút kelti, hogy gonosz célból ki akarjuk kémlelni az országot? Avagy hol vannak nyájaink, melyeket Fáraó rétéin akarnánk legeltetni? Mindebből semmi sem jöhet itt még csak távolról sem szóba. Maoni midiániták vagyunk mi, vándor kereskedők, erkölcseink különösen tiszteletre méltók, s gyönyörű külföldi portékát hozunk magunkkal, amelyet nektek is szeretnénk megmutatni s cserébe bocsátani Kéme fiai között, hogy ellenükben Jeór vagy más néven Hápi kincseit vigyük el a világ végéig. Mert a forgalom és cserekereskedelem kora ez, s mi, vándorok, ennek szolgái és papjai vagyunk.

- A kor papjai? A por papjai! Hazugság minden szavatok! - kiáltottak alá a katonák.

De az öreg erre sem vesztette el bátorságát, hanem csak elnézőn csóválta fejét.

- Ismerem én ezt már - mondta oldalvást az övéinek. - Elvszerűen mindig így tesznek s mindenesetre nehézségeket okoznak, hogy a vándorok lehetőleg elkotródjanak. De én még sohasem fordultam vissza, s most is keresztül akarok jutni.

- Hé, Fáraó harcosai - szólt ismét föl - ti vörösbarnák, derék legények! Rendkívül szívesen elbeszélgetek veletek, mert vidám fiúk vagytok. De akivel voltaképpen beszélni szeretnék, az az ifjú csapatparancsnok, Hor-vaz, aki a legutóbbi alkalommal itt áteresztett. Legyetek szívesek, hívjátok hát őt a falra! Meg akarom neki mutatni a levelet, amelyet magammal viszek Zo’anba. Levelet! - ismételte. - írást! Thot! Dzsehuti, a pávián! - Mosolyogva kiáltotta ezeket, ahogyan olyan emberek füle hallatára, kikben nem annyira egyes személyeket, mint bizonyos, a világ előtt nagyjában jól ismert nemzet képviselőit kell tekinteni, félig incselkedve, félig hízelegve emlegetjük népi kedvteléseik nevét, melyeknek gondolata közmondásos-hagyományos módon tréfásan összefügg mindenki számára e nép képzetével. A katonák is nevettek, jóllehet talán csak az idegenek állandó hiedelmén, mely szerint minden egyiptomi bolondul az írásért, de egyben nyilván hatott rájuk, hogy az öreg ismeri nevét egyik vezérüknek; mert egymás közt tanácsot tartottak, aztán azt a fölvilágosítást adták az izmáelitáknak, hogy Hor-vaz csapatparancsnok elutazott, szolgálati ügyben Szent városában tartózkodik, s három nap beletelik, amíg megjön.

- Milyen kár! - mondta az öreg. - Milyen rosszkor,

Egyiptom harcosai! Három fekete nap, három újhold-nap Hor-vaz nélkül, barátunk nélkül! Akkor hát várni kell. Mi várunk, kedves fegyveresek, amíg vissza nem jön. Lennétek szívesek azonnal kihívni a falra, ha megjön Szentből, jelentve, hogy a jól ismert maoni midiániták megérkeztek, s írás is van velük!

S csakugyan sátort ütöttek Cel vára előtt a homokban és három napig vártak a hadnagy visszatértére, jó egyet-értésben a falak őrzőivel, akik többször lejöttek hozzájuk, hogy megnézzék áruikat és kereskedést űzzenek velük. Még meg is szaporodtak egy másik utazó társasággal, amely délről, nyilván Sinaiból, a sóstavak mentén érkezett s szintén Egyiptomba tartott - különben elég rongyos népség s kevéssé pallérozott. Vártak az izmáelitákkal együtt, s mikor eljött az óra és Hor-vaz megérkezett, a beutazni vágyókat a katonák mind beeresztették a főkapun át az udvarra, amely a hidaskapu előtt volt, ahol ismét kellett várniuk néhány órát, amíg az ifjú parancsnok vékony lábszárain le nem ugrándozott a külső lépcsőn s a legalsó fokon állva nem maradt. Két ember kísérte, az egyik írószerszámot, a másik kosfejes zászlót vitt. Hor-vaz közelebb intette a kérelmezőket.

Fejét homlokán egyenesre nyírt világosbarna paróka fedte, amely tükrösen sima volt a füléig, onnan azonban hirtelen kis fürtökbe göndörült s így hullott vállára. Pikkelyes zekéjéhez, amelyen kitüntetésként bronzlégy fityegett, kevéssé illett a finoman redőzött, rövidujjú, liliomfehér vászonruha, mely kibújt alóla, s az ugyancsak finom redőkbe rakott kötény, mely ferdén húzódott a térdhajlás felé. Körülményesen üdvözölték, de akármilyen nyomorultak lehettek szemében, ő csaknem még udvariasabban viszonozta üdvözlésüket, szinte bolondos illedelmeskedéssel, miközben hajbókolva domborította a hátát, a fejét pedig édeskés mosollyal hátravetette, s egyben he-gyesre csücsörített szájjal a levegőt csókolta és nagyon karcsú, csuklóján csattal ékített barna karját feléjük nyújtotta az ujjredők közül. Persze mindez gyorsan és megszokottan történt, úgyhogy csupán egy pillanat hosszat tartott e nehézkesen kellemetes és túlzottan kifejező játék, aztán ismét eltűnt; és észre lehetett venni - kivált József látta át - hogy az egész nem nekik szólt, hanem magas műveltségük követelte s önmaguk tiszteletére történt. Hor-vaznak rövid, öreges gyermekarca volt, pisze orra, kozmetikailag meghosszabbított szeme, s kissé mindig csücsörített és mosolyos szája sarkába föltűnően éles ráncok vágódtak.

- Ki az? - kérdezte gyorsan, egyiptomiul. - A nyomorúság fiai ilyen nagy számban akarnak az országokba lépni?

A nyomorúság szóval nem akart éppen rosszat mondani; egyszerűen a külföldet értette rajta. A „nagy szám” azonban az utasok mindkét csoportjára vonatkozott, amelyek között nem tett különbséget, a midiánitákra Józseffel együtt éppúgy, mint a sinaiakra, akik a földre vetették magukat előtte.

- Túlságosan sokan vagytok - folytatta korholón. - Naponként jönnek innét és onnét, az isteni országból vagy Su hegységből, s az országba akarnak lépni, vagy ha a „naponként” túlzás, akkor csaknem mindennap. Tegnapelőtt is beengedtem némelyekét Upi országból és Uzer hegyéről, mivel levelek voltak velük. Én a nagy kapuk írnoka vagyok, az ország ügyeiről jelentést készítek, gyönyörködhet benne, aki látja. Felelősségem jelentékeny. Honnan jöttök és mit akartok? Jót forgattok a fejetekben, vagy kevésbé jót, vagy éppen rosszat, hogy vissza kell űzni benneteket, avagy inkább rögtön halotti színt festeni arcotokra? Kadesből és Tubihiből jöttök, vagy Kher városából? Szóljon a legfőbb köztetek! Ha Szúr kikötőből jöttök, ezt a nyomorult helyet ismerem, ahová csónakban viszik a vizet. Egyáltalán jól ismerjük az idegeneket, mert mind meghódítottuk s adót szedünk tőlük... Mindenekelőtt, meg tudtok-e élni? Úgy értem: Van-e mit enni, és így vagy úgy gondoskodni tudtok-e magatokról, nehogy az állam terhére essetek, vagy lopni legyetek kénytelenek? Ha az előbbi az eset, hol van az gazolástok és írásbeli kezességetek, hogy meg tudtok élni? Vannak leveleitek az ország valamelyik polgárához? Akkor ide vele. Különben pedig megfordulhattok.

Az öreg okosan és nyájasan közeledett hozzá.

- Te fáraó vagy itt - mondotta - s ha el nem rémülök lefolyásod láttára, s hebegve meg nem zavarodok döntő hatalmad színe előtt, ez csak azért van, mert nem először illők előtted s már kitapasztaltam jóságodat, bölcs hadnagy!

És emlékeztette: körülbelül ekkor meg ekkor volt, két éve vagy talán négy éve, hogy ő, a mineai kalmár utoljára átvonult itt, s Hor-vaz, a csapatparancsnok, első ízben bocsátotta útjára szándékainak tisztasága alapján, félig-meddig mintha Hor-vaz is emlékezett volna az öreg szakállára és ferde fejére, aki emberül beszélte az egyiptomit; s így jóindulattal hallgatta, amint ez a föltett bérlésekre válaszolt: hogy nemcsak rosszat nem forgat a fejében, de még csak kevésbé jót sem, hanem kizárólag a legjobbat; hogy a Jordánon túlról jött kereskedelmi utason Feleset országán át és a sivatagon keresztül, s övéivel együtt kitűnően megél s tud gondoskodni magáról, aminek bizonysága az értékes árukészlet teherhordó állatai hátán. Ami pedig kapcsolatait illeti az országban, tessék, itt egy levél - és kigöngyölített az elöljáró előtt egy arab fényezett kecskebőrt, amelyen gileádi üzletbarátja kanaáni jegyekkel néhány ajánlósort írt dzsaneti üzletbarátjának a deltánál.

Hor-vaz karcsú ujjai - mégpedig mindkét kezének ujjai - a nyájas elfogadás mozdulatával nyúltak ki az irat után. Nehezen okosodott ki rajta; annyit azonban látott sajátkezű vízumából az egyik sarokban, hogy a bőrdarab már megfordult nála.

- Mindig ugyanazt a levelet hozod, barátocskám - mondta. - Ez nem járja, sokáig nem fogsz ezzel itt keresztüljutni. Ezt az irkafirkát nem akarom többé látni, elévül, szerezz már valami újat is.

Az öreg azt vetette ellen, hogy kapcsolatai nem korlátozódnak csupán a dzsaneti férfiúra. Sőt magáig Thébéig terjednek, mondotta, s most Vézébe, Amun városába tart, egy tiszteletre méltó és kitüntetett ház elé, amelynek elöl-járójával, név szerint Mont-kayval, Amózisz fiával, számtalan esztendeje jó ismeretségben él s gyakran volt már szerencséje külföldi áruval kiszolgálni. A ház pedig a nagyok nagyjáé, Peterpréé, a legyezősúré Fáraó jobbján. Ennek a bárha mégoly közvetett udvari összeköttetésnek megemlítése látható hatást tett az ifjú tisztre.

- A király életére! - mondta. - Akkor te nem vagy akárki, és ha ázsiai szájad nem hazudik, ez persze változtat a dolgon. Nincs valami írásod ismeretségedről ezzel a Mont-kayval, Amózisz fiával, aki a legyezősúr házának elöljárója? Semmi? Nagy kár, mert ez nem kevéssé megkönnyítené a dolgod. Mindenesetre meg tudtad nevezni ezeket a neveket, és békés ábrázatod szavaid hihetőségének elfogadható igazolása.

Intett írószerszámáért, és a kísérő sietett átnyújtani a fatáblát, amelynek sima gipszlapján szokott az elöljáró odavetett jegyzeteket tenni, valamint a kihegyezett nádat. Hor-vaz a nádat bemártotta a paletta egyik tintáscsészéjébe, melyet a katona odatartott, áldozatosan el- fröccsentett néhány cseppet, jobb kezét széles ívben a táblára helyezte és megismételtetve az öreg adatait, írni kezdett. Állva írt a zászló mellett, karján a táblával, kényesen előrehajolva, csücsörített szájjal, finom és nyájas pislogással, tetszelgőn és nyilvánvaló élvezettel.

- Átmehettek! - jelentette ki aztán a táblát és tollat visszaadta, megint köszönt bolondos-finomkodó módján s ismét visszaugrált a lépcsőn, amelyen jött. A vadszakállú sinai-sejket, aki egész idő alatt arcra borulva maradt, egyáltalán szóra se méltatta, öt és övéit Hor-vaz az öreg kíséretéhez számította, úgyhogy a szép papirosra átvezetett adatok, amelyeket a thébai hivatalokhoz fölterjesztettek, nagyon tökéletlenek lettek. Emiatt azonban Egyiptomot nem kell elsiratni, az országban semmi fölfordulás nem keletkezett. Az izmáeliták számára mindenesetre az volt a fődolog, hogy a katonák keze alatt Cél kapujának ércszárnyai föltárultak, a hajóhíd szabad lett, s ezen állatostul-poggyászostul átvonulhattak s beléphettek Hápi mezőire.

Legutolsóként köztük, akire senki rá se nézett, s akit néven se neveztek Hor-vaz hivatalos jegyzőkönyvében, József, Jákob fia lépett Egyiptom országába.

Második fejezet
SEÓL FÖLDJÉN

József megpillantja Gósen földjét és Per-Szopdba ér

Mit látott meg belőle először? Ezt bizonyosan tudjuk; a körülmények elárulják. Az út, amerre az izmáeliták vitték, nem is egy értelemben eleve meg volt szabva; többek közt a földrajzi viszonyok által is, s éppoly biztos, mint amennyire figyelembe nem vett tény, hogy Egyiptom első tája, amelyen József átvonult, olyan vidék volt, mely nevezetességét, hogy ne mondjuk: hírnevét nem annak a szerepnek köszönhette, amit Egyiptom történetében, hanem annak, amit József és az övéi történetében játszott.

Gózen vidéke volt.

Gózemnek vagy Gósennek is nevezték, ahogy jött, s ahogy kinek-kinek rájárt a szája, s Arábia tartományhoz tartozott, Utó, a kígyó országának, azaz Alsó-Egyiptomnak huszadik kerületéhez. A delta keleti vidékén feküdt, éppen ezért lépett be erre József vezetőivel, amint a sós belvizeket és határerődítményeket hátuk mögött hagyták, s egyáltalán nem látszott különösnek és érdekesnek - József úgy ítélte, egyelőre nem túlságosan fenyegető a veszély, hogy Micrájim rázúduló csodái láttára elveszíti a fejét és nemkívánatos bambaságba esik.

Vadlibák vonultak a borús, lassan permetező ég alatt az egyforma, árkok és töltések barázdálta lápvidéken, amelyből itt-ott egy-egy magányos kökény- vagy eperfügefa nyúlt föl. Gázlómadarak, gólyák és íbiszek álldogáltak eliszaposodott vizek nádasaiban, melyeken gátak vittek át. A dum-pálmák legyezői alatt falvak tükröződtek csűrjeik agyagkúpjaival a zöldes kacsaúsztatókban - amelyek semmiben sem különböztek a hazai falvaktól, és a szemet kevéssé jutalmazták a több mint hétszer tizenhétnapos utazásért. Közönséges földháta volt, amit József látott, minden megzavaró tulajdonság nélkül, még csak nem is az a „magtár”, aminek Kémét gondolták; mert széltében-hosszában csupa kaszáló és legelő terült el, noha mindenesetre nedves és zsíros - a pásztorok fia érdeklődéssel látta ezt. Nyájak legeltek itt-ott, szarvasmarhák, fehéren és pirosán foltozva, szarvtalanul vagy lant alakban fölágaskodó szarvval, de juhok is; a pásztoraik sakálfülű kutyáikkal papiruszgyékények alatt gubbaszkodtak, melyeket a szitáló eső ellen feszítettek ki botjaikra.

A marha, oktatta az öreg hozzátartozóit, nagyrészt nem idevaló. Földbirtokosok és a templomok istállóinak elöl-járói ugyanis messze földről, amerre csak szántók voltak s a marhát lóherében kellett legeltetni, évszakonként a folyó mentén fölküldték nyájaikat ide, az alsó-északi tartomány lápföldjére, hogy élvezzék a jó mezők füveit, melyek kövérségüket a hajózható édesvizes ároknak és főcsatornának köszönhették, amelynek mentén éppen most vonulnak tova s egyenesen Per-Szopdba, a kerület ősidőktől szent városába fognak érni. Mert ott a csatorna elágazik a Hápi delta-karjától s a folyót a sóstavakkal köti össze. Ezeket azonban, amint az öreg tudta, ismét csatorna kötötte össze a vörös föld tengerével, röviden: a Vörös-tengerrel, úgyhogy a Nílustól idáig szakadatlan volt a kapcsolat, és Amun városából egyenesen Punt tömjénföldjéig lehetett vitorlázni, amint meg is kísértették Hacsepszut, az úrasszony hajói, aki egykor fáraó volt és Ozirisz szakállát viselte.

Hagyományos tudomása szerint beszélt minderről az öreg, a maga bölcs, fesztelen módján. József azonban alig ügyelt rá, s füle nem leste Hacsepszut asszony tetteit, kinek természetét megváltoztatta a királyi méltóság, s aki szakállt viselt. Túlzás volna, ha azt illesztenénk történetébe, hogy gondolatai már ekkor szivárványhidat építettek az itteni fényes mezők és az otthoni atyafiság, az atya meg Benjámin, a kicsike között? Bizonyosan nem - még ha gondolatai nem is a mieinkkel voltak rokonok, hanem néhány álommotívummal játszottak, amelyek szellemi életének mintegy zenei tartalmát alkották. Ezeknek egyike zendült most meg, amely az „elragadtatás” és „fölemeltetés” motívumával kezdettől fogva összefüggött: a „maga után hozatás” motívuma. Gondolatainak játékában egy másik ennek ellenszegült: Jákob irtózásának motívuma az elragadtatás országával szemben; de József összhangba békítette a kettőt, azt mondván magában, hogy ez a békésen ősi legelővidék ugyan már Egyiptom, de mégsem az igazi, a tökéletesen visszataszító, s hogy Jákobnak, a pásztorfejedelemnek, akit otthon a föld alig tudott már eltartani, nagyon megfelelne. Elnézte a nyájakat, amelyeket a felső tartomány urai ide küldtek a kövér fűre, és élénken érezte, mennyire s mily mindent megelőzően szükség volna az elragadtatás-motívum kiegészítésére a fölemeltetésével, mielőtt a felső folyamvidék urainak marhája más marhának adja át a teret Gózen földjén, azaz: mielőtt a „maga után hozatás” soron lenne. Ismét megmérlegelte ezt a véleményt, és alaposan megerősödött benne, hogy ha már nyugatra megy az ember, legalább első legyen az ottaniak között.

Egyelőre csak haladt tova megvásárlóival az agyagos, lapályos, néha cingáran fölnyúló pálmákkal szegett parton az Áldás-csatorna mentén, melynek sima tükrén velük szemben bárkák hada úszott csöndesen kelet felé, föl-magasodó vitorlákkal a vékony árbocokon. Így haladván, nem téveszthették el Per-Szopdut, a szent várost, amely szűkösre épült, aránytalan magasságban körülfalazott és igen élettelen helységnek bizonyult, amikor elérték. Mert jóformán az egész lakosság nem volt több, mint az ott székelő mezőbíró és „a királyi parancsnok titoknoka”, aki a jó szíriai „rabiszu” címet viselte, valamint hivatalnokai és a tartományi istennek, Szopdnak (melléknevén „Aki legyőzi Sinai lakóit”) borotvált fejű papsága; különben pedig a tarka ázsiai viselet s Ámor és Cahi nyelve szinte elnyomta az egyiptomiak fehér öltözetét és beszédét. Per-Szopd sikátoraiban olyan szegfűszeg- és szegfű- borsszag terjengett, hogy csak kezdetben volt kellemes, aztán már kínos lett; mert ez volt Szopdu kedves fűszere az ő házában, s minden bemutatott áldozatnál bőségesen használták is hívei - ez az isten pedig olyan ősrégi volt, hogy tulajdon papjai és prófétái, akik hátukon hiúzbőrt viseltek és lesütött szemmel jártak, sem tudták bizonyosan megmondani, vajon disznófeje van-e tulajdonképpen, vagy vízilófeje.

Háttérbe szorított, elhomályosult és papjainak lélek - állapota és szavai szerint ítélve, meglehetősen elkeseredett isten volt ez, és már réges-rég nem győzte le Sinai lakóit. Csupán kézmagasságú szobra ott állt hátul ősrégiotromba templomában, melynek udvarait és előcsarnokait egy ősidőbeli fáraónak szörnyen otromba ülőszobrai díszítették, aki a házat építette. A kanyargós, képekkel borított falú elülső kapuzat fülkéiben hiába próbáltak aranyozott, tarkalobogós zászlórudak a vidámság színét adni Szopdu házának. A bevétel kevés volt, a főudvar körül elterülő csűrök és kincseskamrák üresen álltak, és nem sokan voltak Szopdunak, az úrnak áldozatos tisztelői: csupáncsak a város egyiptomi lakossága, de kívülről senki; mert általános érvényű ünnep nem vonzott szent izgalomban égő tömegeket lefelé a folyam mentén Per-Szopdu morzsolódó falai közé.

Az izmáeliták kereskedői szolgálatkészségből néhány virágcsokrot, amit a nyílt pitvarban lehetett vásárolni, és egy szegfűszeggel tűzdelt kacsát helyeztek a nyomott csarnokban az áldozati asztalra, a tükröskoponyájú papok pedig, hosszú körmükkel és mindig szemükre hulló szemhéjukkal, vontatott hangon beszéltek nekik ősrégi uruknak és városának borús helyzetéről. Panaszkodtak az idők járására, ami nagyon igazságtalanra fordult, s a hatalom, a fény és a tekintély minden súlyát az országmérleg egyik serpenyőjébe halmozta, mégpedig a délifelsőbe, amióta Véze oly nagyra nőtt - holott eredetileg az északi-alsó, a torkolat országa volt a szentül súlyosabb, ami az igazságosságnak teljesen megfelelt. Mert az igazságos ősidőkben, amelyek még Mempit látták királyi városként fényleni, a deltavidék volt a tulajdonképpeni és igazi Egyiptom, míg a felső részeket, Thébével egyetemben, csaknem a nyomorúságos Kúshoz s a négerek országaihoz számították. A dél akkor szegény volt műveltségben és szellemi világosságban, éppúgy, mint életszépségben, és innen, az ősi északról eredtek ezek a javak s hatoltak föl a folyó mentén termékenyítve; itt volt a tudás, művelődés és jólét forrása, és itt születtek az ország tiszteletreméltón-ősrégi istenei, mint például Szopd, Kelet ura, az ő kápolnájában, akit a súlyok hamis elhelyezése most olyannyira árnyékba borított. Mert a thébei Amun odafönn, a négerországok közelében, manapság bíróvá tolja föl magát afölött, mi igazában egyiptomi és mi nem - olyan bizonyos benne, hogy neve egy jelentésű Egyiptoméval s ennek neve az övével. Nemrég, mesélték a keserű egyháziak, nyugat fiai, akik a líbiaiak közelében laknak, Amunhoz küldöttek és előadták, hogy szerintük ők maguk is líbiaiak és nem egyiptomiak; mert a deltán kívül laktak és semmiben sem egyeztek meg Egyiptom fiaival, sem az istenek szolgálatában, sem egyebekben: szeretik, ezt üzenték, a tehénhúst, és szabadságot akarnak, hogy éppúgy ehessenek tehénhúst, mint a líbiaiak, akiknek fajtájából valók. De Amun válaszolt és megparancsolta, hogy szó se lehet tehénhúsról, mert Egyiptom minden országrész, amelyet a Nílus árral s ár ellen megtermékenyít, mindenki egyiptomi, aki az elefántvároson innen lakik és a folyóból iszik.

Így szólt Amun, és Szopdu, az úr papjai fölemelték kezüket hosszú karmaikkal, hogy elbizakodottságát az izmáelitákkal megértessék. Miért éppen Jeben s az első vízesésen innen? - kérdezték gúnyosan. Mert Thébe éppen még innen van. Látnivaló, milyen nagyszívű isten ez! Ha Szopd, az ő uruk, itt lenn északon az első és voltaképpeni Egyiptomban kijelentené, hogy mindenki egyiptomi, aki a folyóból iszik, persze nagy és nemes- szívű nevet érdemelne. Ha azonban Amun mondja ezt, egy olyan isten, aki óvatosan szólva, joggal gyanúsítható, hogy núbiai származású és eredetileg a nyomorúságos Kús istene volt s aki csak erőszakos önegyenjogúsítás útján Atum-Rével tudott népi hagyományosságra szert tenni - a nagyszívűség már veszít értékéből és a nemesszívűséggel semmiképp össze nem szabad téveszteni...

Röviden, a Szopd-próféták féltékeny sértődöttsége, amit az idők változása és a dél nagyobb fényessége okozott, nyilvánvaló volt, és az izmáeliták, az öreggel élükön, tisztelték ezt az érzékenységet és kereskedelmi érdekből igazat adtak nekik; még áldozatukat is gyarapították néhány kenyérrel és korsó sörrel, és a háttérbe szorított Szopdu iránt a legnagyobb figyelmet tanúsították, mielőtt tovább vonultak volna Per-Basztet felé, amely egészen a közelben volt.

A macskaváros

Itt meg olyan átható macskafűszag terjengett, hogy a hozzá nem szokott idegenek csaknem rosszul lettek tőle. Mert ezt a szagot mindenki utálja, csak Basztet szent állata nem, mármint a macska, aki tudvalevőleg rajong érte. Basztet szentélyében, a város hatalmas magvában, számos példányban tartották ezt az állatot, feketét, fehéret és tarkát, s ők fajuk szívós és nesztelen bájával kószáltak a falakon és az udvarokon az ájtatosok között; ezek pedig az undok növénnyel hízelegtek nekik. S mivel Per-Basztetben különben is mindenütt, minden házban kedvelték a macskát, a valerián-íz csakugyan oly általános lett, hogy mindenbe belevegyült, fűszerezte az ételeket és hosszú időre beevődött a ruhadarabokba, amiről az utasokat még Ónban és Mempiben is fölismerték, mert ott nevetve mondogatták nekik: „Érezhetően Per-Basztetből jöttök!”