A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Storey: The Memory Library, 2024

Originally published in the English language by
HarperCollins Publishers Ltd. under the title The Memory Library

© 2024 Kate Storey

Translation © Publish and More Kft. 2026, translated under licence from
HarperCollins Publishers Ltd.

Kate Storey asserts the moral right to be acknowledged
as the author of this work.

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Cover design by Ellie Game © HarperCollinsPublishers Ltd 2024

Cover photographs: Getty Images (books, front cover)
and Shutterstock.com (all other images)

Author photo: Vicki Knights

Ellie Game tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-23-0

Zoénak és Vickynek
X

Prológus

Sally

Harmincnégy évvel korábban

Jóllehet évek óta olvasott fel gyerekeknek, Sally elborzadva vette észre, hogy nem bírja leállítani hangja remegését. Akkor kezdődött, amikor elért a következő sorhoz: „korán megvénült nő”{1} Jo versében, a Kisasszonyok vége felé. Ez a megfogalmazás olyannyira pontosan írta le őt, hogy elvesztette uralmát a hangszálai felett.

A lányának olvasta fel épp az esti mesét, így aztán kényszeredetten köhögésnek álcázta a hangjában felszínre bukó érzelmet. Közelebb húzódott Ellához a keskeny ágyon, és finoman megszorította a lánya sovány lábát a paplanon keresztül. Fordított egyet a rongyosra olvasott lapokon, és úgy helyezkedett a könyvvel, hogy az éjjeliszekrényen álló lámpa fénye jól megvilágítsa, majd tovább olvasott: „Légy jó, s szeretet kerül!”

Itt megállt, és egy nagyot nyelt. Ella felnézett rá, sötét szemében a régimódi mennyezetes ágy tartóoszlopára felfűzött égősor csillogó fényei tükröződtek.

Sally kipréselt magából egy mosolyt.

– Te, drágám, érdemes vagy a szeretetre. – Megpöckölte Ella orrát. – A világ minden szeretetére.

– Te is, anyu – felelte Ella. – És apu is.

A lánya legutóbbi állítása kiszámítható volt. Ella kicsiny világában nem létezett anya apa nélkül. Őszintén megvallva: Sally megkönnyebbülést érzett, amiért egyáltalán jutott neki szerep a lánya világában. Ella az apja lánya volt attól a pillanattól fogva, hogy kifejezésre tudta juttatni a preferenciáit, Sally pedig igyekezett túltenni magát a dolgon. Tulajdonképpen örült, hogy Ellát még most is épp olyan erős kapocs fűzte Neilhez, mint mindig is. A férfi nem tehetett rosszat a lánya szemében – jóllehet túlságosan elfoglalt volt ahhoz, hogy aznap délután kicsit korábban részt vegyen Ella születésnapi medencepartiján az Arches Szabadidőközpontban. Ella apja iránti rajongása arról tanúskodott, hogy a kislány mit sem vesz észre az egyre gyakoribb szóváltásaikból, és abból, hogy az apja milyen lenézően beszél az anyjával. Vagy csak nem érdekelte. De utóbbi eshetőségbe Sally nem szívesen gondolt bele.

Ebben a zsenge életkorban természetes, hogy mit sem vesz észre mindebből. A nyolcéves kor varázslatos időszak volt – legalábbis Sally így vélekedett. Imádott harmadikosokat tanítani, ugyanis ebben a korban életük azon szakaszának kellős közepén jártak, amikor még elragadóan bohók, de már komolyak is. Sallyt az ilyen korú gyerekek a bábállapotukból kikelő pillangókra emlékeztették, és megtiszteltetésként élte meg, hogy ő maga is részese lehet ennek a folyamatnak.

– Tetszik Jo verse – jelentette ki Ella.

A Kisasszonyok kötete után nyúlt, amelyet még Sally kapott az anyjától harminc évvel korábban, és elkezdte olvasni azon a hangján, amely épp csak elenyésző mértékben lett mélyebb a tavalyi gyermeki csilingeléshez képest. Meg-megakadt a vers felolvasása közben, ahogy az ismeretlen szavakat próbálta kibetűzni, és lerágott körmével odabökött az ereklyéiddel, majd a nászcsengettyűk szavakra, várva, hogy Sally kiejtse őket, és elmagyarázza a jelentésüket, mielőtt folytatta volna az olvasást.

Ahogy Ella a könyv utolsó oldalaihoz ért, Sally körbepillantott az egyre inkább esti homályba boruló szobában, és a tekintete egy pillanatra megakadt a ruhásszekrényen meg a rózsaszín fogantyús komódon, majd átvándorolt a matrjoska babás mintával díszített, tarka paplanhuzatra. Vajon mennyi időbe telik még, mire Ella felnőttesebb hálószobát akar magának, amit Sally számára tökéletesen ismeretlen popsztárok posztereivel díszíthet ki?

Ella hangja felerősödött, ahogy a következő részhez ért: „Ó, édes lányaim, én ennél nagyobb boldogságot, mint most az enyém, nem is kívánhatok nektek!”

Sallynek a szíve mélyéig hatolt az érzés, amit ez az ismerős utolsó sor hozott magával. Magához vonta Ellát, és csókokat hintett a feje búbjára.

– Tetszett? – kérdezte elhúzódva, és a lánya arcába nézett.

– Nagyon! – sikkantotta Ella. – Jo akarok lenni, amikor majd felnövök!

Sally szíve csaknem túlcsordult az érzelmektől. Benyúlt az ágy alá, és a Kisasszonyok egy vadonatúj példányát húzta elő onnan. Ünnepélyesen átnyújtotta Ellának a könyvet, a borítóján Meget, Jót, Betht és Amyt ábrázoló illusztrációval.

– Ez a te saját, külön bejáratú példányod, ami örökre a tiéd lesz!

Ella szeme tágra nyílt.

– Köszönöm, anyu! – Lassan felnyitotta a könyvet.

Sally lélegzet-visszafojtva figyelte. Ezen a napon nyolcadik éve, hogy minden egyes évben, hagyományszerűen egy beleírt üzenettel ellátott könyvet ajándékozott a lányának – bár az első négy évben ennek nem volt nagy jelentősége Ella számára. Sally a könnyeivel küszködött, látva, hogy Ella mostanra már előre számított a pár soros üzenetre, és valóságos áhítattal nyitotta ki a kötetet. Figyelte Ella arcát, amint végigolvassa, amit ő, Sally előzőleg gondosan beleírt a könyvbe.

Egy pillanat elteltével Ella megfordult, és Sally nyakába vetette magát. Hiába a habfürdő, a haja még mindig az uszodavíz klórszagát árasztotta. Sally felidézte az örömöt a lánya arcán, amikor ő meg a barátai egymás kezét fogva, izgatott sikkantások kíséretében ugrottak be a medencébe, ahol aztán határtalan vidámság közepette fröcsköltek és viháncoltak. A különleges emlékek közt raktározta el ezt az elméjében, és azon tűnődött, hogy is választhatta Neil a munkát, vagy bármi mást, ahelyett, hogy az egy szem gyerekével töltse ezt a napot.

Karját még mindig a kicsi lánya köré fonva Sally hallotta, amint nagy puffanással becsapódik a bejárati ajtó, majd a férje egyre halkuló léptekkel távolodik odalent a Circus Street járdájának kövezetén. Sally teste megfeszült, mert rettegés töltötte el, hogy Ella megkérdezi: hová ment apu. Sally nem tudta. De voltak elképzelései.

Ella nem kérdezte meg, Sally pedig megkönnyebbülten fúrta arcát mélyebbre a lánya hajába, és a fülébe suttogta:

– Boldog születésnapot, Ella! Boldog születésnapot, káprázatos kislányom! – S közben szakadatlanul azon törte a fejét, mit is kellene tennie, hogy egyben tartsa a kis családját, eltökélten ügyelve rá, hogy Ella ne láthassa meg a könnyeit.

Első fejezet

Ella

Napjainkban

A telefonja trillázó csengőhangja körös-körül visszhangzott az amerikai konyhában, mire Ella rémülten felpattant. Épp csak kitöltötte magának a napi első kávéját. Ha ő lenne a Világ Királynője, egyetlen készülék sem kapcsolhatna be addig, amíg legalább száz milligramm koffein fel nem szívódik a véráramába. Gyakran játszotta fejben ezt a „Ha a Világ Királynője lennék…” játékot. Csakhogy ezzel nem jutott előbbre. A telefonja továbbra is kitartóan csengett.

Glenda neve jelent meg a kijelzőn. Ettől nyugtalanság fogta el. Mostanra kiszámolta, hogy ha itt, Sydney-ben reggel hét van, az azt jelenti, hogy odaát, Londonban este tízre jár az idő. Ugyan mi okból keresheti az anyja szomszédasszonya ilyen kései órán? Ella levette a telefont a töltőről, és fogadta a hívást.

– Helló, Glenda!

– Ella! – Glenda halk hangja mintha egy kút mélyéről szólt volna, ugyanakkor még élesebb és metszőbb volt, mint ahogy emlékezett rá. – Remélem, jól vagy.

Ella épp egy munkareggelire tartott. Nem volt ideje csevegni.

– Igen, Glenda. Figyelj – folytatta, miközben beleszürcsölt a kávéjába, és jó reggelt intett Charlie-nak, aki egy szál pólóban és bokszeralsóban kóválygott lefelé a lamellás lépcsőjükön. Miért is nem tud a férje civilizált ember módjára nadrágot húzni, mielőtt lejön a nappaliba? Az egy légterű nappalit és konyhát főként üvegfelületek határolták, és Ella biztosra vette, hogy egy arra tévedő ételfutár remekül meg tudna lenni anélkül, hogy meghitt bepillantást nyerjen Charlie anatómiájába. – Visszahívhatlak máskor? Megbeszélésem van…

– Anyukádról van szó – szólalt meg Glenda. – Volt egy csúnya esése.

Ella letette a bögréjét.

– Esése? – Az anyja még csak hetvenkét éves volt. Egészségesnek és energikusnak tűnt legutóbb, amikor Ella FaceTime-olt vele. Mikor is volt az – múlt héten? Vagy az azelőttin? Határozottan kicsit sem tűnt rozogának. Továbbra is biciklivel járt mindenhová. A bicaj! Az lehet a magyarázat. Ella tisztában volt vele, hogy rémes ötlet Londonban kerékpárral közlekedni. Ezt már számtalan alkalommal elmondta az anyjának is. – Jól van? Csak nem elesett azzal a francos biciklivel?

Charlie lépett mellé, és összeráncolta a szemöldökét.

– Nem, egy ideje már nem láttam kerékpározni. A kórházban van, most jövök tőle.

Charlie túl közel állt, és egy olyan összeráncolt homlokú pillantást vetett rá, mint aki válaszokat akar, miközben Ella maga sem tudta, mi a fene folyik itt. Ella hátat fordított a férjének, és a padlótól a mennyezetig érő ablakhoz lépett. Füléhez szorította a telefont, miközben kinézett a völgyre.

– Mi történt? Hogy van?

Érezte, hogy Charlie ott téblábol a háta mögött, ezért bosszúsan kihangosította a hívást, majd vízszintesen feltartotta maga elé a telefont.

– Bevitték a műtőbe – töltötte be Glenda hangja a szobát.

– A műtőbe? – Ella szája kiszáradt. Megérezte Charlie kezét a vállán, és – most jó ideje először – nem akarta lerázni magáról. – Hogyhogy?

– Eltört a jobb csuklója… Vagy talán csak megrepedt? Van bármi különbség? Mindenesetre összecsavarozzák neki… vagy valami ilyesmi… nem igazán emlékszem pontosan, hogy mit is mondott a doktor. Valamit magyarázott egy komplikált…

– Rendben van?

– Nos, nem, drágám. Eltört a csuklója, a másik kezén pedig két ujját törte. – Glenda nyugtalannak hangzott. – Szörnyen le volt sújtva. Kiborító volt ennyire gyámoltalannak látni.

Ella keserű kávé ízét érezte meg hátul a szájpadlásán. Soha nem jutott volna eszébe, hogy a gyámoltalan jelzővel illesse az anyját. De Glenda éppolyan jól ismerte Sallyt, mint ő, talán még jobban is – így aztán igaznak kellett lennie annak, amit mondott.

– Bocsánat, igaz. Rendben. – Szédülés fogta el a gondolatra, hogy az anyja egy műtő asztalán fekszik. A viszonyuk talán nem volt közelinek mondható, de akkor sem szeretett úgy gondolni az anyukájára, mint aki egyedül van, és szenved. – Csak a kezéről van szó? Vagy máshol is megsérült?

– Zúzódások vannak az arcán. Valóságos csoda, hogy csak a kezét törte el – felelte Glenda. – Na és amilyen állapotban van az a hely! Azt bizony rendbe kell majd tenni…

– Mi történt? – Ella előtt akaratlanul is felrémlett a gyerekkori otthona. Maga előtt látta a mutatós, György korabeli épületet, amely már legutóbbi ottjártakor is elhanyagoltnak tűnt – márpedig azóta évek teltek el. Kis híján hatalmába kerítette a bűntudat, de sikerült legyűrnie. Nem az ő hibája volt, hogy azt a házat nem érezte az otthonának többé.

– Nem zárta el a csapot a kádban, és kiöntött a fürdővíz.

Ella a plafonra emelte a tekintetét, aztán Charlie felé pillantott, akinek szokatlanul komoly volt az arca.

– Az alapján, amennyit össze tudtam rakni belőle, amint észrevette, hogy kiöntött a víz, berohant, aztán meg elcsúszott a csempén, és a kezével próbálta tompítani az ütést.

Ella a szája elé kapta a kezét. Látta maga előtt kibontakozni a jelenetet: ahogy a víz patakokban zúdul le a régimódi, szabadon álló fürdőkád pereméről egyenesen a fekete-fehér járólapokra, az ő madárcsontú anyja pedig beront a fürdőszobába, majd megcsúszik a tócsában, és két kinyújtott karját maga elé tartva előrebukik. A csontok roppanása.

Charlie kivette a kezéből a telefont, és maga elé tartva beleszólt:

– Helló, Glenda! Itt Charlie beszél. Ella nyilvánvalóan kicsit zaklatott, szóval be tudsz avatni a részletekbe?

– Helló, Charlie! – Glenda hangja valósággal elolvadt. Ez gyakran megtörtént, különösen idősebb nőknél, akik ellenállhatatlannak találták Charlie-t. Már csupán a hangjával el tudta érni ezt a hatást. Az a fajta férfi volt, aki felvette a szemkontaktust, és tényleg oda is figyelt, amikor a nők beszéltek. Ezzel ritka szerzetnek számított – különösképpen Sydney-ben. Ahogy most figyelte a férjét, Ella azon kezdett tűnődni, vajon ő maga miért nem tudja már értékelni a férje figyelmét. Mostanra a férfi azon szokása, hogy mindenféléről beszéljenek, egyszerűen nem tűnt hatékonynak. Nem fért bele a napba, hogy csak egy szál alsóneműben üldögéljenek és cseverésszenek. Ella napjába legalábbis nem fért bele. Érezte, ahogy ketyegnek a percek.

– Beütötte a fejét, vagy bármi ilyesmi? – kérdezte Charlie.

– Valószínűleg beverte az arcát, ahogy elesett, de úgy tűnt, az orvosokat nem aggasztja túlzottan az a zúzódás. Megvizsgálták, hogy nincs-e agyrázkódása. Igazán alaposak voltak: csináltak röntgent is, meg minden. Elkapott valamiféle fertőzést, de arra antibiotikumot adnak neki. Viszont most egy ideig igencsak benne lesz a pácban, tekintve, hogy egyik kezét sem tudja használni.

Ella már látta, merrefelé tart ez az egész, és visszavette a telefont Charlie-tól.

– El sem tudom mondani, milyen hálás vagyok mindazért, amit megteszel érte, Glenda. Elképesztően sokat jelent nekem, hogy tudom: ott vagy neki, és vigyázol rá.

– Nos, tudod, hogy megteszem, ami módomban áll. – Glenda itt szünetet tartott. Ella lehunyta a szemét, mert már számított arra, ami ezután következik. – De pár nap, és itt a május.

Charlie értetlenül rántotta meg a vállát, Ella azonban pontosan tudta, hogy Glenda mit értett ezen. Glenda már az ő gyerekkorában is a szomszédjuk volt, és Ella még emlékezett rá, ahogy az utca túloldaláról integet, miközben Glenda meg a férje bemásznak egy taxiba, hogy elinduljanak a szokásos évi antibes-i nyaralásukra, ami rendszerint egy hónapig tartott.

– Mikor utazol?

– Két nap múlva. Sajnálom, Ella, de a ház Franciaországban készen vár minket. Pár barátom is csatlakozik hozzám. Nem tudok…

– Természetesen – mondta Ella. – Persze. – Zavarodott fintorba rándult az arca. – Felteszem, nincs senki más, aki…?

– A másik oldalán most diákok laknak – felelte Glenda. – Szóval nekik nem sok hasznukat fogja venni, habár meglehetősen rendesnek tűnnek. Az egyik lány amerikai, és a családja hihetetlenül tehetős lehet, ugyanis megvették neki azt a házat, hogy ott élhessen a barátaival, amíg az egyetemen tanul. Képzeld csak el!

Ella megpróbálta, de nem sikerült neki. A Circus Streeten álló házak mára csillagászati összegekbe kerülhettek. Tudta, hogy annak idején, a hetvenes évek vége felé a szülei is alig-alig engedhették meg maguknak, annak ellenére, hogy mindketten pénzkeresők voltak, és az apját megtették partnernek az ügyvédi irodában, ahol dolgozott.

– Na meg, nem is tudom… úgy tűnik, anyád eléggé visszahúzódott a csigaházába az utóbbi időben.

Ez egyáltalán nem vallott az anyjára. Ellának határozott emlékei voltak arról, ahogy az anyja egy könyvtárban tartandó bizottsági ülésre készül, vagy amint épp sétára indul, hogy meglátogassa a piacon a kedvenc standtulajdonosait. Részben ez volt az oka, hogy Ellát kevésbé furdalta a lelkiismeret, amiért a világ túlfelén él. Az anyja soha nem lett volna magányos az ő távollétében. Ehhez túlságosan tevékeny volt.

– Szüksége van rád, Ella.

Ella kibámult az ablakon keresztül a kék égre. Most, hogy mindjárt itt a május, az idő kevésbé kiszámíthatóan volt meleg. Hamarosan emlékeztetnie kell magát, hogy vigye el a dzsekijét a munkába, és még mielőtt feleszmélne, sötétben fog elindulni reggel, és mire hazaér, lemegy a nap. Willow már aludni fog addigra.

Londonra gondolt tavasszal, amint a fák rügyezni kezdenek a Gloucester Circus közepén megbúvó magánkertben. Az anyjára gondolt, amint egyedül fekszik egy kórházi ágyon.

– A Lewisham Kórházban van? Meg tudod mondani, pontosan hol?

Charlie kihúzott egy fiókot, papírt meg tollat vett elő belőle, és lerakta a konyhai munkalapra. Ella a pultra tette a telefont, és reszkető kézzel lefirkantotta a kórházi osztály számát a papírdarabra.

– Köszönöm, Glenda – mondta. – Amint lehetőségünk nyílik átbeszélni, jelentkezni fogok a terveimmel. Vigyázz magadra, és még egyszer kösz!

Ella bontotta a vonalat, és egy nagyot fújtatott. Felpillantott Charlie-ra, és ösztönösen megérezte, hogy a férfi megölelni készül, így aztán odamasírozott a nyitott lépcső mögött megbúvó szekrényhez, és lehalászta az akasztóról a retiküljét. Charlie-nak talán van ideje hosszadalmas ölelésekre, de neki nincs. Ha ő lenne a Világ Királynője, mindenkinek ott virítana egy kijelző a homlokán: úgy nézne ki, mint egy közlekedési lámpa, ami zöldet mutat, amikor az ember nyitott az ölelésre, sárgát akkor, ha csak arra áll készen, hogy gyorsan megszorongassák, és pirosat abban az esetben, ha az illető arra vágyik, hogy békét hagyjanak neki. Ella kijelzője már eddig is a piroson állt, és most még egy újabb dolgon stresszelhetett.

– Amint letudtam a megbeszélésemet, utánanézek a gondozási lehetőségeknek. Ma este beszélhetünk róla.

– Nem lehetne, hogy kicsit később menj be a munkába, és addig átgondolod, mit is kell tenned? – nézett rá Charlie.

– Munkareggelim lesz. – Nem tudta, miért érez olyan leküzdhetetlenül erős késztetést, hogy kijusson a házból. Tudta, hogy le kellene mondania a megbeszélést, betelefonálnia a kórházba, és jegyet foglalni a londoni járatra. Ez volt a helyénvaló cselekedet. A kötelességtudó cselekedet. Csakhogy az emberek nem mindig a helyes dolgot teszik, és az anyjának ezt bárki másnál jobban meg kellett értenie.

– És hogy érted azt, hogy gondozási lehetőségek? Ő nem valami roskatag öregasszony, aki túlságosan gyenge ahhoz, hogy boldoguljon. Balesetet szenvedett. Ez egy átmeneti állapot. Most rád van szüksége.

Charlie lágy hangon beszélt, és ettől csak még rosszabb volt az egész.

– Mégis mit kellene tennem? Dobjak el itt mindent, és szaladjak Londonba?

Charlie kitöltött magának egy csésze kávét.

– Őszintén, Ella? Igen.

Rá vall, hogy ezt olyan egyszerűnek gondolja. A férjének tényleg egyszerű lenne csapot-papot otthagyni, és az első hívásra visszaszaladni Angliába. Pillanatnyilag nem volt semmi más dolga, mint hogy gondoskodjon Willow-ról, és vigyázzon a házra. A medencéket, amelyeket karbantart, hamarosan lefedik télre. Ő, Ella volt kettejük közül, akire az összes nyomás és felelősség nehezedett, hogy továbbra is tető maradhasson a fejük felett.

– Ez nem olyan egyszerű.

Charlie a konyhasziget melletti bárszéken ült, és annyira ellazultnak tűnt, hogy Ella legszívesebben fellökte volna.

– Csakugyan?

Ella addig szorongatta a retikülje szíját, hogy a bőr már egészen a tenyerébe vágott, és egy lépést tett az ajtó felé.

– Fel tudod hívni a kórházat, és megtudni, mi a helyzet? Muszáj elindulnom.

– Neked kellene…

Ella megfordult.

– Megbeszélésem van, Charlie – mondta. Nem akart Londonra vagy az anyjára gondolni, mint ahogy azt sem szívesen idézte eszébe, hogy miért is lépett le onnan oly sok évvel azelőtt. Könnyebb volt a munkán gondolkodni. Itt minden egyértelműen eldönthető volt. Ha a munkában akadt problémája, meg tudta oldani. Az élete fennmaradó része sokkal komplikáltabb volt… és fájdalmasabb.

– Vegyél ki egy hónap szabadságot. Utazz el Londonba!

Ella heves mozdulattal széttárta a karját.

– Igen, Charlie! Miért is nem teszem ezt? Miért is nem veszek ki egyszerűen egy hónap szabit, pattanok repülőre, és menekülök el az összes felelősségem elől – na meg persze ne feledjük a nyolcéves lányunkat sem – egy egész hónapra? Mégis mi a csuda akadályozhatna meg ebben?

Semmi nem akadályozta benne. Ella tudta ezt, ahogy Charlie is. A cége összes többi dolgozójához hasonlóan Ella is jogosult volt egy hónap fizetett szabadságra húsz év munkaviszony után. A gond csak az volt, hogy nem akart kivenni egy hónap szabadságot. Muszáj volt folyamatosan mozgásban maradnia, dolgos és figyelemelterelő tevékenységgel megtöltenie az életét, mert különben szembe kellett volna néznie mindazokkal a dolgokkal, amik az elméje hátsó szegletének sötét zugaiban lakoztak.

– Mi akadályoz meg benne? – Ellát valósággal sokkolta a férfi hangjának hidegsége. – Tudod, hogy Willow rendben lesz. Na meg nem mintha amúgy is sokat találkoznátok hét közben…

Charlie hangszíne és a megjegyzésének igazságtartalma egyaránt belé mart.

– Dehát számítanak rám. Nem hagyhatom cserben az üzlettársakat – felelte Ella, de ezúttal kevesebb meggyőződéssel.

– És mi van azzal, hogy anyukádat hagyod cserben?

Ez övön alulinak érződött.

– Ő hagyott cserben engem – felelte Ella. – Te is tudod.

Charlie a fejét ingatta.

– Tudom, mekkora fájdalmat okozott neked az a dolog, de talán itt az ideje, hogy túltedd magad rajta – vagy legalábbis megpróbáld túltenni magad rajta?

– Jó érzés tudni, hogy ilyen boldog lennél, ha hosszú időre egy másik földrészen tudhatnál engem. – Meg akarta sebezni a férfit. Charlie aligha érthette, milyen mértékben volt hatással rá az anyja árulása. Ha értette volna, nem nehezíti meg ezt számára ennyire.

– Boldog? – nézett rá Charlie. – Nem tenne boldoggá. – A férfi levertnek tűnt. – De mi értelme itt időznöd, amikor anyukádnak szüksége van rád? – Charlie sóhajtott, és szomorú tekintetet vetett Ellára. – Mert szerintem mindketten tudjuk, hogy ez már nem tesz boldoggá téged. – Körbemutatott a szobán, de Ella tudta, hogy nem csak erre értette. Az életükre értette. Saját magára értette. – Tudom, hogy nem akarsz beszélni róla, de nem ártana, ha lenne egy kis időd átgondolni, mi is az, amit akarsz; mi segíthetne, hogy újra örömet találj a dolgokban. Talán a végére járhatnál, hogy mi hozta létre ezt a távolságot köztetek anyukáddal. Nem is tudom… Olyan érzés, mintha nagyon sok megoldatlan dolog feszülne kettőtök közt, és ez felemésztett volna téged. Ez lehetne a lehetőség arra, hogy…

– Ez nem ennyire egyszerű. – A férje talán úgy gondolja, hogy simán csak hazamegy, tiszta vizet önt a pohárba az anyukájával, és azután majd boldogan élnek, amíg meg nem halnak? Csakhogy ez a valóság, nem pedig valami tündérmese.

Charlie hangos sóhajt hallatott.

– Nem minden dolog egyszerű, Ella. Ez nem azt jelenti, hogy akkor soha ne is nézz szembe velük. Talán itt az ideje befejezni a menekülést.

Ella lehunyta a szemét, és maga elé képzelte az irodáját, a maga takaros rendben sorakozó iratgyűjtőivel és szabályosan elrendezett asztalaival. Itt nem kellett nehéz beszélgetéseket lefolytatnia. A munkahelyén volt egy rendszer: mindenki ismerte a folyamatokat, amiket követni kellett. Rend volt, és biztonság.

Charlie csak beszélt tovább.

– Az én szemszögemből nézve nincs mit gondolkodni azon, hogy mit tegyél. Kivehetsz egy hónap fizetett szabadságot. Helyesen cselekedhetsz anyukád tekintetében, és… nos, a másik dologra majd visszatérhetünk akkor, amikor készen állsz.

A másik dolog. Ella megborzongott. Mindig is tudta, hogy egy nap majd foglalkoznia kell a másik dologgal, de folyton elnapolta, mint ahogy minden mást is elnapolt.

– Nem tudom. – De ez csak ez újabb hazugság volt. Ella tudta. Charlie-nak mindenben igaza volt. Ellának számos oka volt rá, hogy miért is kell visszatérnie Angliába – és ezek egyike sem nevezhető éppen jónak.

Második fejezet

Ella

Napjainkban

Ella gyomra görcsbe rándult, amikor a taxi jobbra indexelve ráfordult arra az útra, ahol annak idején felnőtt. Egyre erősebb nyugtalanság fogta el azóta, hogy a kocsi lehajtott az M25-ös autópályáról, most pedig, hogy már ki tudta venni a Cheeseboard tábláját – a sarkon lévő boltét a bizarr sündisznós logójával –, a másik tábla fölött, amin a Circus Street, SE10 felirat díszelgett, az émelygése újult erőre kapott. A kocsi lassan hajtott el az Ellis and Jones Fishmongers halkereskedés és a vörös téglás gyülekezeti terem mellett, míg végül az út túlsó, bal oldalán parkolt le, Ella gyermekkori otthona előtt.

A fekete kerítés mögött az épület fehérre festett alsó felével a házak rövid sora még mindig kiugrott az utcaképből. Bárki haladt el arra, a házsor valósággal ordította neki, hogy Különleges vagyok! Az emeletes sorház felső része elegáns téglaépítmény volt, az első emeleti tolóablakok párkányaitól felfelé. Ella annak idején mindig is azt gondolta az otthonáról, hogy fenséges megjelenésű – úgy nézett ki, mint az a fajta ház, amiben Sherlock Holmes élt. Fiatalabb korában büszkén hordta haza a barátait, aztán meg szégyenkezett, amikor a középiskolai cimborái odagyökereztek a járdára, felbámultak a csillogó fekete ajtóra az oroszlános kopogtatóval meg a félköríves legyezőablakkal az ajtónyílás fölött, és olyanokat mondtak, mint: „Aztakurva, haver, nem is tudtam, hogy milliomosok vagytok!”

Később már elkezdett előre felkészülni az emberek reakcióira – még arra is számított, hogy a taxis, aki jelenleg épp a hatalmas bőröndjét ráncigálta elő a csomagtartóból, nagyobb borravalót vár most, hogy már látja, hová is jöttek.

– Szép ház – jegyezte meg a sofőr, miközben a bejárati ajtóhoz felvezető három lépcsőfok aljába gurította a bőröndöt. – Szeretné, hogy bevigyem?

– Nem, rendben leszek, köszönöm. – Egy tízfontos bankjegyet nyomott a sofőr kezébe borravaló gyanánt, ami külföldi valutának érződött annak ellenére, hogy az élete első huszonegy évében ehhez szokott hozzá.

Ella megállt, és addig nézett fel a házra, míg a kocsi egy Y kanyarral el nem tűnt a Gloucester Circus irányában. Most már ő is látta azt, amit annak idején az iskolai barátai. A ház tekintélyes volt: a lépcső két oldalán futó díszes korlátoktól kezdve egészen a fehérre festett alsó rész fölötti téglafalban tökéletes szimmetriában elhelyezkedő magas ablakokig.

De bármilyen impozánsan festett is a ház, nem akaródzott belépnie az ajtón.

Ella kényszerítette a lábát, hogy megmássza a lépcsőfokokat. Csak egy hónap – túl fogja élni. Teljesíti az anyjával kapcsolatos kötelességét, és aztán visszatérhet a munkához meg a családjához. Fejben kiigazította a sorrendet: a családjához és a munkához.

Ahogy kinyitotta az előtérbe nyíló bejárati ajtót, Ella kifújta a mindaddig benntartott levegőt. A hely úgy nézett ki, mint régen, épp csak egy kicsivel kopottasabb lett minden. A járólappal borított padlón karcolásnyomok látszottak, a lépcsőhöz vezető fehér boltíves átjáróra pedig ráfért volna egy festés. A diófa lépcsőkorlátok meg az első emelet irányába és az alagsori konyha felé vezető futószőnyeg még mindig tiszteletet parancsoló hatást keltettek.

Ella begurította a bőröndöt a járólapra, és behajtotta maga mögött a bejárati ajtót. Ahogy nagyot szippantott a benti mozdulatlan levegőből, áporodott szagot érzett.

Alig tett meg pár lépést befelé, egy kornyadozó piros tulipánokkal teli vázára tévedt a tekintete: a virágok feje mélyen meghajolt, az előtérben álló, sötét fából készült asztalon elszórva szirmok hevertek. Az üvegváza aljában két-három centi magasságban bűzös víz állt. Feltehetően ez lehetett a szag forrása. De ahogy továbbhaladt befelé az előtérben, a szag egyre rosszabb lett: immár sokkalta áthatóbb volt, mint amit egyetlen, hervadt virágokkal teli váza produkálni tud.

Ella balra fordult, és megállt a nappali előtt, mert a virágmintás kanapé és két karosszék ismerős látványa hirtelen megtorpanásra késztette. Gyerekkorában ez volt az a kanapé, amire minden egyes alkalommal leült olvasni, miközben az anyja, kezében a saját könyvével, a szoba túlsó végében lévő, a kanapéhoz passzoló karosszékbe telepedett le, szemben az ajtóval. Ella már-már érezte az ujjai közt a puha fedeles könyvet, és lelki szemei előtt megjelent önmaga fiatalabb kiadása, amint lábát maga alá húzva teljesen belevész a lapok közt feltáruló másik világba. Különös nosztalgiát érzett ez iránt az érzés iránt, amikor magába szippantja egy másik világ. Egyetlen regényt sem olvasott el, amióta Ausztráliában élt. Most azzal nyugtatta magát, hogy nem volt rá ideje.

Ella úgy döntött, hogy inkább nem enged teret ennek a gondolatnak, és beljebb merészkedett a szobába. A kanapé szövetét díszítő virágok pont ugyanúgy néztek ki, mint régen, de az anyja által használt karosszéken terpeszkedő díszpárnának mostanra mélyedés keletkezett a közepén. A karfán kikopott a szövet, mintha csak évtizedeken át nyughatatlan ujjak dörzsölték volna simára. A virágok körvonalukat vesztették, és már csak kivehetetlen pacák voltak megfakult narancs, kék és rózsaszínben. A karosszék mellett halomban álltak a könyvek. Ella felkapta a torony tetején fekvő kötetet: Hugicám, a sorozatgyilkos. Egy ilyen fajta olvasmány nem vallott az anyjára. Fellapozta a kötetet, és látta, hogy könyvtári. A borító belső oldalán még ott volt a dátumbélyegzőkkel ellátott könyvtárjegy, de a legutóbbi kölcsönzési dátum már jó régi volt. Ella abban sem volt biztos, egyáltalán használják-e még a brit könyvtárak ezt a rendszert – vagy ami azt illeti, bárki a világon használja-e.

Visszahelyezte a könyvet a torony tetejére, és tekintetét végigfuttatta a szoba fennmaradó részén. A hely elhanyagoltnak tűnt. A magnóliaszínű falról foltokban lekopott a festék. Épp azt méricskélte, hol férne rá a falra egy kis festés, amikor tekintete a plafonra vándorolt, és elkerekedett a szeme a sötét, szabálytalan folt láttán, amely a mennyezet távolabbi sarkának díszes stukkója felől kiindulva terjedt a plafon középső részét ékesítő mennyezeti rozetta irányába. A szíve a torkába kúszott. Az anyja hálószobája két emelettel feljebb volt. Jelentős beázásnak kellett lennie, ha két emeleten át elérte a földszintet.

Ella kisietett a nappaliból, felloholt a lépcsőn az első emeletre, és ott a folyosón végigszáguldva bekukucskált a hálószobákba. Habár ezek a szobák is meglehetősen elnyűtt állapotban voltak, de – nagy megkönnyebbülésére – érintetlennek tűntek.

Ella úgy döntött, nem fog a saját egykori hálószobájában ácsorogni, helyette a lépcsőpihenőn keresztül a kacatos szoba felé vette az irányt, és lenyomta a kilincset. Az ajtó nem nyílt ki.

– Ó, hogy az isten áldjon meg… – morogta az ajtónak. A zárban nem talált kulcsot. Ez a szoba közvetlenül a nappali fölött helyezkedett el, és a plafonon látott beázásfoltnak ezen a helyiségen keresztül kellett érkeznie.

Idefent még elviselhetetlenebb volt az áporodott szag. Ella lenyomta a kilincset, és vállával nekifeszült a faajtónak, de az egy tapodtat sem engedett. Ella apja zárakat szereltetett a ház beltéri ajtajaira, miután a környéken megszaporodtak a betörések.

„Ha valaki bejut – emlékezett, amint az apja ezt mondja –, akkor megnehezítem a dolgát, amennyire csak lehet. Ez majd móresre tanítja azokat az enyveskezű szarháziakat!”

Az apja kezdeti elővigyázatossága ellenére csakhamar elszoktak tőle, hogy bezárják a ház ajtajait, leszámítva amikor vakációra mentek, olyankor ugyanis az apja körbejárt a házban, és egyenként ellenőrizte, be vannak-e zárva az ajtók, aztán pedig elsüllyesztette a kulcsokat a bőröndjébe.

Ellának elképzelése sem volt, miért akarná az anyja kulcsra zárni azt a szobát, ami annak idején, amikor még Ella is itt élt, a lomos szobájuk volt. Egy frusztrált sóhaj kíséretében elengedte a kilincset, és rászánta magát, hogy felmerészkedjen a legfelső emeletre. A dohos szag minden egyes lépéssel tovább erősödött. A lépcsőpihenőn a szőnyeg sötétebb bézs színű volt, és ahogy megindult a fürdőszoba irányába, a gyapjú szálai cuppogó hangot hallattak a talpa alatt.

A fürdőszoba padlójának sakktáblamintás fekete és fehér járólapjai első pillantásra száraznak tűntek, de amikor Ella átvágott a helyiségen, kiszúrta a tócsákat a régimódi, oroszlánlábas kád alatt, amelyektől a fekete járólapok ónixként csillogtak. Valaki nyilvánvalóan a fürdőszobaszekrényből kiráncigált törülközők segítségével igyekezett feltörölni a vizet, ugyanis az ajtó mögött megtalálta a vízzel átitatott halmaikat.

Ella visszaemlékezett a második beszélgetésükre Glendával, amikor is a szomszéd nő beszámolt róla Ellának, hogyan sikerült végül az anyjának elérnie a hálószobai telefonhoz, és telefonálni a szomszédba.

– Az ágya végében gubbasztott, amikor odaértem – mondta el Glenda –, és reszketett a sokktól. Még a vizet sem tudta elzárni, miután eltört mindkét keze. Hál’ istennek bejutottam, mert nálam volt a tartalék kulcs, különben a mentősöknek be kellett volna törniük az ajtót.

Szerencse a szerencsétlenségben, gondolta most Ella, miközben a fürdőben állva megvizsgálta a beázás okozta kárt. A feje lüktetni kezdett az utazás miatti időeltolódástól, de nem volt ideje elmerülni az érzésben. Még ki kellett juttatnia az anyját a kórházból, aztán pedig terveket kellett kovácsolnia arra nézve, mi mindent kell megcsinálni a házban, hogy helyre lehessen hozni a károkat.

A lezúduló víz nyilvánvalóan átáztatta az alattuk lévő helyiséget, és azon keresztül lejutott a földszintre. Ella alig mert belegondolni, milyen állapotok uralkodhatnak a lomos szobában. Bármi legyen is ott, mostanra vélhetően teljesen romos állapotban lehet. Ella remélte, hogy csak kacatokat rejt az a szoba. De ha így van, akkor miért van kulcsra zárva, és ugyan merre lehet a kulcsa?

Ella ismét levonszolta a lépcsőn elgyötört tagjait, hogy felhozza a bőröndjét. Előbb kicsomagol, begyűjti az anyját, aztán majd utánajár a dolgoknak.

{1} A regényben szereplő idézetek forrása: Louisa May Alcott: Jó feleségek. Manó Könyvek, Budapest, 2020. Fordította: Barta Judit, Siklós Márta, Molnár Krisztina Rita. Az idézetek egyes helyeken a jelen szövegkörnyezethez igazítva, kisebb mértékben módosított formában szerepelnek.