Copyright © Beke Mihály András

Alhambra-Press Kft., 2025

Szerkesztette: Szerető Szabolcs

Korrektor: Simann Karola

Tördelés: Tézli Zoltán

Borítókép: AI/Firefly

ISBN 978 615 6682 17 8

ISSN 3057-8795

Készült a Magyar Hang kiadója,

az Alhambra-Press Kft. gondozásában Budapesten

Felelős kiadó: György Zsombor, Lukács Csaba

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó – Egy erdélyi harangoz

Bevezetés az újdiktatúrába

Jó ez a diktatúra, mert a „miénk”!? – A magyar írástudók árulása

Nem létező ember búcsúlevele Orbánisztánból az egykor volt barátoknak

Jegyzetek

ELŐSZÓ

Egy erdélyi harangoz

A Bukarestben született Beke Mihály András író, újságíró, műfordító, nyugalmazott diplomata. Méltó fia Beke Györgynek, aki az 1970-es évektől „barangolásaiban”, riportokban, útirajzokban hozta közel annyiunkhoz „Atlantisz, a rég elsüllyedt ország”, azaz Erdély vidékeit kedvcsinálónak és útikalauznak.

Ez a rövid könyv azonban jóval több mint egy éles szemű és jó tollú újságíró összeállítása országa és az azt körülvevő világ politikai tendenciáiról, aggasztó jelenségeiről: tömör és közérthetően megírt politikai elemzés, jó értelemben vett pamflet. Erősen ajánlott olvasmány minden magyarnak, aki aggodalommal figyeli a mai világ politikai jelenségeit, a demokrácia világméretű visszaszorulását látva félti maga és utódai jövőjét. Aki az európai kommunista dominók eldőlése után egy jobb, szabad, félelem nélküli világ eljövetelét várta hazája és sorstársai, a megszűnt szovjet birodalom áldozatai számára.

Beke abból indul ki, hogy míg a múlt század utolsó évtizedei a liberálisnak nevezett demokrácia világméretű térhódítását hozták el, az ezredfordulót követően a tendencia visszafordult, és terjednek a „bársonyos, emberarcú újdiktatúrák”, a populista-autokrata rendszerek. A folyamatot onnan vezeti le, hogy a második világháborút követően a szabadságot fenntartó liberális demokráciák a hidegháborúban aratott győzelem után elveszítették ideológiai ellenfelüket, „a felfoghatatlanul gyarapodó gazdagok és menthetetlenül lecsúszó szegények közt növekvő szakadék” frusztrálta a társadalmat, „érdekes módon nem annyira a pénzügyi, mint inkább a politikai elit ellen” fordította a közhangulatot. Károsnak bizonyult politikai divatok: woke, cancel culture, „politikai korrektség”, a nemi (de nem a nemzeti) kisebbségek túlhajtott kultusza megrendítette a hagyományos értékrendet, és ezt tetézte a tömeges migráció, ez az új népvándorlás. Új erőre kapott a „hanyatló Nyugat” kommunista tézise, az „ex oriente lux” már megcáfoltnak hitt téveszméje.

A valóban nehezen megoldható problémákra könnyű választ kínáló populizmus terméke az újdiktátorok nagy és növekvő sora, Beke a szingapúri Li Kuang-jaótól Erdoğanig, Putyinig és – restelljük – a magyar Orbánig sorolja őket. Az oroszországi viszonyok alapján hitelesen leplezi le a mai tekintélyuralmi rendszereket Szergej Gurijev és Daniel Treisman Spindiktátorok – A zsarnokság változó arca a 21. században című, itthon 2023-ban megjelent könyve.

A Bevezetés az újdiktatúrába címet viselő hosszú esszé látlelet a mai magyar politikai rendszerről, azt a világban erősödő veszedelmes és káros politikai jelenségek széles keretébe ágyazva. A diktatúra és a szabadság témájáról író szerzők – Marcus Aurelius, Benjamin Franklin, Gustave Le Bon, Lord Acton, John Stuart Mill, Aldous Huxley, Alain Besancon, Mario Vargas Llosa és mások, köztük magyar kortárs gondolkodók – munkásságának imponáló ismerete (és idézésük) erősíti és hitelesíti Beke mondanivalóját.

A demokratikus legitimációval rendelkező autoriter hatalom a náci Goebbels mai tanítványai, a prostituálódott sajtó segédletével, a közmédia kisajátításával, gyermeteg szövegezésű és méregdrága „nemzeti konzultációkkal” folytatja a szünet nélküli agymosást. Az állami pénzen folytatott propaganda, az Illyés Gyula által „magánszorgalmú kutyáknak”, ma influenszernek is nevezett, a hazugságokat túllihegve ismétlő lojalitáslakájok terjesztik az erős állam kínai és oroszországi eszméjét. Kína, „a prosperáló távol-keleti vérszomjas csúcsragadozó” az orwelli módszereket hatványozottan alkalmazza a technikai vívmányok, a mesterséges intelligencia fel- és kihasználásával. Ki találja vonzónak ezt a modellt, ne adj’ isten ezt a jövőt?

„A Vezér a szabadjára engedett, sőt közfinanszírozott, törvényesített és rendszerré emelt korrupcióval teszi közvetlen híveit érdekeltté abban, hogy támogassák a hatalmát”, olvassuk a magyar modellről. Beke azonban reméli, hogy „a Selejt, a diktatúrák gyógyíthatatlan rákfenéje előbb-utóbb, de minden bizonnyal szétrohasztja a rendszert”. (Én ebben nem vagyok annyira biztos, Magyarországon a rendszerváltozásban a Nyugat prosperitása, a külső erők szerepe és csak kisebb mértékben a belső elégedetlenség volt a meghatározó. Gorbacsov nélkül talán még most is lenne szovjet birodalom, és abban mi a legvidámabb barakk lennénk.)

Beke könyve nem csupa siránkozás. „Energiaválság, klímaválság, migrációs válság, gazdasági válság – egyszerre! Ebbe vagy belepusztul a nyugati, európai, keresztény civilizáció, vagy – kínokban vajúdva – újjászületik”, mutatja a jövő két lehetséges útját. Lehet-e az újdiktatúrából tisztán demokratikus eszközökkel restaurálni a demokráciát? – teszi föl a nálunk ma különösen időszerű kérdést. Rövid válasza igenlő, a közelmúlt néhány példája alapján ezt lehetségesnek, csak a reméltnél sokkal nehezebbnek látja. A felhozott egyetlen európai példa, Lengyelország, azonban nem tiszta eset. Ott a PiS még csak úton volt az újdiktatúra felé, 2023-ban választásokon vereséget szenvedett ugyan, de a jogállam és a demokrácia helyreállítását akadályozta és fékezte az ellenoldalt támogató köztársasági elnök, Duda utódja pedig nem is tagadja, hogy a következő választáson vissza reméli fordítani a folyamatot. Sok, talán minden a nyugat-európai választókon múlik: felülnek-e a populista ígéreteknek, önző kényelmükben nem látják-e a szabadságot kívülről keletről, a szélsőséges pártok részéről pedig belülről fenyegető veszélyt. A szélsőjobboldali pártokat történelmi ellentétek, sérelmek választják el egymástól, kormányra kerülve viszonyukra nem az együttműködés, hanem a konfliktus lenne jellemző. Mind a jó, mind a rossz példa követésre csábít.

Számomra – és remélhetőleg Beke olvasói számára is – rokonszenves a nemzeti liberalizmus mint a kívánatos jövő útja. „Szellemi műhelyeikben megtölteni új tartalommal a kiürült liberális ideológiát, megfogalmazni egy új világrend alapját képező új, érvényes, hiteles világ- és jövőképet, eszmerendszert, ideológiát – ezúttal egy új erőszakos világrenddel, a populizmussal és az újdiktatúrával szemben […] egy olyan Európai Unió, amelyben az egyes nemzetek megőrzik önállóságukat, miközben együttműködnek egy közös cél érdekében. […] Hiszen a liberális demokrácia és a nemzeti érdekek összehangolása elengedhetetlen a modern államok sikeréhez.”

A mainstream pártok centrista politikusai – szerintem – akkor tudják visszaverni a két szélsőség, a jobb- és baloldal támadását, ha megszabadulnak az utóbbi évtizedek dogmáitól, a politikai korrektségnek elkeresztelt szellemi diktatúrától, a már itt lévő, nem európai hátterű bevándoroltakat – ha kell – szigorú eszközökkel veszik rá a befogadó országok normáinak elfogadására, a valódi integrációra. Ennél is nehezebb a háború, az éhség, a járványok, a nyomor és a helyi véreskezű diktátorok elől menekülni vágyókat otthon tartani, erre az ENSZ eddigi jó szándékú eszközei elégtelennek bizonyultak. Az 1990-es években a nagyhatalmi versengést és az erőpolitikát fölváltani próbáló új, békés nemzetközi rend erre esélyt kínált, de bekövetkezett, amitől Antall József óvta a világot, a vallási és politikai fundamentalizmus a XXI. század bolsevizmusának bizonyult, a nemzetközi jogot az agresszív államok fölrúgják, és az Egyesült Államok sem tölti be a világcsendőr, „a jóindulatú behemót” szerepét. Európa azonban, ha akarja, ha a választók támogatják a józan politikusokat, „a tettre készek koalícióját”, átvészelheti a nehéz időket, és újra biztató példát kínálhat a világ többi részének. Ez utópia? Annak tűnik, de pozitív program, jövőkép nélkül valóban Orwell rémálma fenyeget.

Beke az olvasót fölvillanyozó munkája azonban elsősorban a magyar jövővel foglalkozik. Másik esszéje a magyar írástudók árulásáról szól, arról, hogy a sokak által elmaradtnak érzett rendszerváltás 1990-ben, és az iránta való igény előhívta az erős kéz, a hatékony, kizárólagos központi akarat igényét. – Ki róhatná fel a jobboldali, „nép-nemzeti” írástudónak, hogy üdvözölték vagy legalábbis elfogadták a forradalommal járó hatalomkoncentrációt mint a rendszerváltozást végre megvalósító politikai struktúrát? Akár a demokráciadeficit árán is! – hangzik a kérdés. A szerző „a magyar alkat defektusait: önámítás, önbizalomhiány, széthúzás, a tettek hiánya, a múltba menekülés és a társadalmi szolidaritás gyengesége, sőt inkább kétségbeejtő hiánya” okait Széchenyi István, Németh László, Márai Sándor, Karácsony Sándor, Ady Endre, Szabó Dezső, Móricz Zsigmond, Szekfű Gyula, Bibó István, a maiak közül pedig Csoóri Sándor, Lányi András, Borókai Gábor és Zalatnay István gondolatait idézve keresi. A végső okot történelmünkben, a Mohácsig visszamenő frusztrációkban látja, de elutasítja az erre épülő bűnbakkeresést és önfelmentést. A kommunista korszak csak erősítette a magyar társadalom lelki betegségeit, a hagyományos megosztottság, a gyűlölködés pedig ma hatványozottan jelentkezik, és bénítja a nemzetet. A diagnózissal csak egyetérteni tudok, és nyomatékosan ajánlom nemcsak e könyv olvasóinak, hanem minden magyarnak elgondolkodni azon, mit üzennek a mának nagy íróink, politikusaink, gondolkodóink – most Beke Mihály közvetítésében.

A szerző azonban nemcsak információkat közvetít, de gondolkodásra, néha vitára is késztet, könyve ezért is izgalmas olvasmány. Beke erdélyi, sőt székely, és jól tudja, hogy Trianon mennyire rányomta bélyegét a határon túliaknak az anyaországiaktól eltérő gondolkodására és viselkedésére. Orbán álságos, megtévesztő nemzetpolitikája körükben jó táptalajra lelt. E politika leleplezése csak része az egész korrupt és inkompetens NER precíz bemutatásának. Jogos Beke verdiktje: „Orbán igazi bűne valójában nem annyira a totális korrupció, a morális leépülés, a szabadság leépítése, mintsem egy ritkán adódó történelmi esély bűnös elkótyavetyélése!” Ennek elfogadásáért és megtartásáért teszi felelőssé a szerző az általa jobboldali, nemzetinek mondott írástudókat.

De ne ítéljük meg sommásan a magyar nemzeti értelmiséget! Beke maga írja: „a valóban hiteles, jobb ízlésű és felelős, jobboldali, nemzeti/polgári/konzervatív/keresztény/nemzeti-liberális (a nem kívánt törlendő) írástudó számára a NER igazi lényege ma már evidencia”. Könyvével ez a csoport és remélhetőleg a politika iránt egyre jobban érdeklődő, tanult fiatalság nagyon egyet fog érteni. Csak remélem, hogy az Orbán-vallás mellett kitartók, akiknek ébresztőnek írta, és akiknek a vallomásos utószó külön is szól, előbb-utóbb meg fogják hallani Atlantisz mélyből szóló harangszavát.

Jeszenszky Géza

Bevezetés az újdiktatúrába

A szabadságért folytatott harc nem sprint, hanem maraton.

(Szvjatlana Cihanovszkaja, a belarusz ellenzék vezetője)

Rémülten nézem, emlékezetembe ég a sokáig kísértő történelmi tabló. 2025. szeptember 3., Peking, Tienanmen tér (éppen a Tienanmen tér!): katonai parádéra vonul az autokraták testvéri internacionáléja Hszi Csin-ping kínai, Vlagyimir Putyin orosz és Kim Dzsongun észak-koreai elnökkel az élen, a szlovák Ficóval valahol a tömegben, és a végén, jobbra, a leghátsó sorban a magyar külügyminiszterrel!

Olvasom, a derűlátóbb politológusok igyekeznek megnyugtatni, hogy azért mégsem eszik olyan forrón a kását! Azt remélik, túl nagyok és túl mélyek a Tienanmen téren vonuló országvezetők többsége közötti érdekellentétek és feszültségek ahhoz, hogy komolyabban, szorosabban és távlatosan együtt tudjanak működni egymással, ezért igazából nem is kell túlértékelni a diktátorok szörnyszövetségét! De azért teljesen alábecsülni sem szabad.

Mindenképpen jókora pofon ez Francis Fukuyamának! 1989-ben mint az amerikai külügyminisztérium munkatársa elhíresült írásában1 még nagy lelkesen azt feltételezte, hogy a kommunizmus bukásával a liberális demokrácia mint politikai rendszer végső győzelmet aratott az egész világon, hiszen nem maradt versenytársa, ezért itt és most, azaz akkor és ott a történelem véget ért: „Lehet, hogy nem csupán a hidegháború végét vagy a háború utáni korszak lezárulását tapasztaljuk, hanem magát a Történelem végét: vagyis az emberiség ideológiai fejlődésének végpontját és a nyugati liberális demokrácia általánossá válását mint az emberi kormányzás végső formáját.” Tudjuk, Fukuyama nem a Történelem vagy a világ tényleges végére, nem is valamiféle apokalipszisre, hanem valójában egy olyan kormányzati forma kiteljesedésére gondolt, amelyet ő a polgárok számára a legnagyobb szabadságot biztosító liberális demokráciával azonosított. Arra számított, hogy az anyagi jólét széles körű bővülésével megerősödött a középosztály, amelyet ő a liberális demokrácia letéteményesének tekintett. Véleménye szerint ugyanis összefüggés van az anyagi jólét, a magas fejlettségi szint és így az erős középosztály, a stabil demokrácia között. A történelem vége tehát az ideológiák harcának lezárulásával a História beteljesülését, nem a lezárulását jelenti. Az események a világban történnek tovább… Fukuyama írásának azért lett akkor világvisszhangja, mert – tegyük a kezünket a szívünkre! – akkoriban nagyon sokan ugyanezt hittük, különösen Európa éppen fellélegző keleti felében! Aztán egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy Fukuyamának talán még sincs igaza. Később egyébként maga is árnyalta jóslatát, és 2012-ben már azért aggódott, hogy vajon egyáltalán a liberális demokrácia túlélheti-e a középosztály hanyatlását.2 Ma már azért aggódhatunk, hogy Fukuyama eredeti jóslata végül mégiscsak beteljesül, csakhogy egészen más értelemben: úgy fest, a Történelem ideológiai értelemben valóban – bár egészen másfajta! – véget ér, és nem teljesen kizárt, hogy ezért egyben a de facto végét éljük. A történések valóságos befejeződését!

Nyakunkon az armageddon… Nem tudom, felkiáltó- vagy kérdőjelet tegyek-e a mondat végére…

Nézzünk csak körül! Jelenleg három nagyhatalom megalomán, autokrata elnöke uralja a világot: egy véreskezű pszichopata, egy hidegen számító és egy narcisztikus önfejű! Körülöttük pedig egyre több, kisebb diktatúra dagonyázik. Valami nagyon nincs rendben! Mi itt, Kelet-Európában 1989–90 körül rövidlátó lelkesedésünkben tényleg azt hittük, hogy megbukott a kommunizmus, tehát végre-valahára beköszöntött az örök béke, szabadság, egyenlőség és testvériség kora! Nagyon akartunk hinni Fukuyamának. Aztán mégsem! Valami eltörött! Szorongva tapasztaljuk, hogy éppen az ellenkezője történik: a liberális parlamenti demokrácia világszerte visszavonulóban, „rugalmas elszakadásban” van a felemelkedő, viruló, jobboldali, sőt egyre inkább szélsőjobboldali populista autokráciákkal, diktatúrákkal szemben. Kína, Oroszország és – ki hitte volna? – lassan az Egyesült Államok is!

Tanult szakértők szerint zaklatott XX. századunkban a demokrácia három nagy hullámát az 1930-as, 1945-ös, majd az 1960-as években mindig demokráciaapály követte. A globális demokratizálódás harmadik hulláma az 1970-es években Dél-Európában kezdődött és a kelet-európai kommunizmus 1989-es bukásával tetőzött. Ez a hullám megdöntötte a diktatúrákat a Szovjetunióban, Afrikában, Ázsiában, Latin-Amerikában, Dél- és Kelet-Európában. Az 1970-es évek közepén demokratizálódott Portugália, Görögország, Spanyolország, az 1980-as években Argentína, Bolívia, Brazília, Chile, Ecuador, Honduras, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Uruguay, majd 1992-ben El Salvador. Az 1980-as években 15 afrikai országban tartottak többpárti választásokat. Az 1990-es években, a Szovjetunió bukása után Kelet-Európában is felgyorsult a demokratizálódás. A XXI. század elején, a demokrácia újabb, immár harmadik hulláma csúcsán – először a történelemben – a demokráciák száma a világban meghaladta az autoriter országokét: a választási demokráciák száma világszerte az 1970-es körülbelül 45-ről az 1990-es évek végére több mint 120-ra nőtt, és már „csak” 80-ban uralkodtak diktátorok. Akkoriban, századunk elején elmondhattuk reménykedve, hogy a világon több demokrácia van, mint valaha. Azonban ma már minderről csak múlt időben beszélhetünk.

Ugyanis sajnálatos módon mindezt követte egy újabb, mindmáig tartó és nagyon hosszúnak ígérkező globális demokráciarecesszió. Akárcsak a korábbi esetekben, a XX. század végi – bennünket, közép-kelet-európaiakat is magával sodró – demokráciahullámot a 2008-as globális pénzügyi válságot követően egy erős, ellentétes irányú hullám, egy jobboldali populista visszacsapás követte. Hangsúlyozzuk: jobboldali, ugyanis, amint azt Fukuyama észrevette, a XXI. századi populizmusban az a figyelemre méltó, hogy elsősorban jobboldali formát öltött. Századunk második évtizedétől kezdve immár több ország tart autoriter irányba, mint ahány korábban demokratizálódott. 2019-re a demokráciák száma – némely szakértők számítása szerint – 87-re esett vissza, a diktatúráké pedig 92-re emelkedett. Az arab tavaszt újabb elnyomás követte Egyiptomban és Szíriában. Fehéroroszországban, Hongkongban, Mianmarban a hatalmas utcai tüntetésekre a hatalom erőszakos elnyomással válaszolt. Autokrata irányt vett Jair Bolsonaro Brazíliája és a Fülöp-szigetek Rodrigo Duterte elnök alatt. Még a kezdetben demokratikusan indult, kezdetben népszerű vezetők is autokrata irányba fordultak. Thaiföldön, Törökországban az egykor ígéretes demokratikus rezsimek de facto autoriterekké váltak. Az elmúlt évtizedben Vlagyimir Putyin orosz és Hszi Csin-ping kínai elnök is szorosabbra fogta a gyeplőt. Kezdetben, amíg virágzott a gazdaság és prosperált a lakosság, maga Putyin is népszerű volt, ezért nem piszkálta meg különösebben a demokratikus rendszert. Azonban a 2008-as gazdasági válságot és a gazdasági növekedés megtorpanását követő kormányellenes tiltakozásokra erőszakkal reagált, és 2020-ra már egyértelműen autokratává vált. Hasonló utat járt be Erdoğan, aki kezdeti népszerűségének hanyatlására maga is kíméletlen erőszakkal válaszolt.

Az autokraták térnyerésével és a liberalizmus válságával együtt nyilván maga a liberális nemzetközi rend is haldoklik. Válsága csak részben magyarázható az illiberális hatalmak, Kína és Oroszország felemelkedésével. A világháború után kialakult globális, liberális rend végeredményben azért indult hanyatlásnak, mert legnagyobb erősségének tartott intézményei, normái és szabályai olyan liberális elveken alapultak, amelyek valójában a gyengeség forrásának bizonyultak.3 Hívei a liberális világrendet ellenállónak gondolták, pedig valójában egy merev, reagálásra képtelen rend volt, amely csak felbátorította a megszűnésére törekvő erőket. Némelyek szerint e világrend bukását a képmutatás okozta: a hatalmasabb szereplők manipulálták azt, mert féltek a valódi egyenlőség világától. Mások szerint a hidegháború után a Nyugat rövidlátó módon túl gyorsan bevonta a nemzetközi rend intézményeibe az olyan illiberális államokat, mint Kína és Oroszország, abban a reményben, hogy ezzel elősegíti liberalizációjukat. De hát ez a stratégia kudarcot vallott. Mindkét ország belülről kezdte ki a világrendet, amely egyébként is nehezen birkózik meg a hatalmi átrendeződésekkel: Kína felemelkedésével, számos, a rend fontos aspektusait elutasító középhatalom, különösen Irán és Észak-Korea megjelenésével, valamint az olyan nem állami szereplők: a drogkartellek, a terrorista hálózatok megjelenésével, amelyek veszélyt jelentenek az államokon belüli és közötti rendre. És nem mellékesen széles körben elharapózott a nacionalizmus és a populizmus.

Igazán meglepő látni azt, hogy a demokrácia – mondhatni: a saját hazájában! – az Egyesült Államokban is egy évtizede hanyatlik: 2014 és 2021 között a Freedom House éves globális szabadságindexe az Egyesült Államokat 92-ről 83-ra rontotta, Argentína alá; Panamával és Romániával holtversenyben ma is ott áll. Aggasztó hallani, ahogy Trump gyakran hangoztatja, hogy szívesebben tárgyal diktátorokkal – köztük Vlagyimir Putyin orosz elnökkel és Hszi Csin-ping kínai vezetővel –, mintsem demokráciákkal. Többször is lelkesen dicsérte Kim Dzsongun észak-koreai diktátort. Miközben ostorozza a demokratikus államfőket. Nagyon úgy fest, hogy Trump az autoriter kormányzást tekinti a követendő modellnek. Egy alkalommal kijelentette, hogy véleménye szerint sok amerikai szívesebben látna egy diktátort az országa élén! A legfrissebb hírek szerint a lojálissá parancsolt hadsereget készül bevetni a neki nem tetszők ellen. Mindez Amerikában?!…

Nem meglepő tehát, ha manapság a demokráciával kapcsolatban a szakértők egyre szélesebb körében eluralkodik a pesszimizmus, a korábbi demokráciahullámok visszaesését követőhöz hasonló mélységes, csalódott kétségbeesés. Látjuk és egyre többen a saját bőrünkön tapasztaljuk, hogy szerte a világban, még a bevett demokráciákban is, a demokratikus normák és intézmények lassú, de következetes eróziója zajlik. Jogos kérdés: vajon a világ az autokrácia új korszakába lépett-e? Aggasztó kérdés: vajon az autokraták térhódítását egy olyan újabb turbulencia követi-e, mint amilyet száz éve, az 1930-as években módunk volt Európában megtapasztalni – annak minden keserves következményével? Ebben az összefüggésben nem túl biztató Steven Levitsky és Lucan Way Forradalom és diktatúra című könyvének megállapítása, hogy minél nagyobb az erős állami diktatúrák száma, annál tartósabb a demokráciaapály.

Felhasznált betűtípusok

Andada Pro – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License