Véletlen szerelem

Stacy Darlend

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

1.

Melissa Cartwright közönyösen körbefordította fejét a vendégektől és pincérektől hemzsegő

teremben. Bár a látását tíz éve elveszítette, kiteljesedett hallásának köszönhetően szinte száz százszázalékos pontossággal meg tudta mondani, kik vannak jelen a fogadáson. Ami igazából nem volt túl nehéz, tekintve, hogy szinte mindig ugyanannak a vendégkörnek postázták a meghívókat.

Melt mérhetetlenül untatták ezek a sekélyes – ahogy magában hívta pofavizites – összejövetelek, de szülei miatt kénytelen volt minden egyes fogadást végigszenvedni.

– Én vagyok az Egyesül Államok athéni nagykövete – harsogta az apja Melnek a legutóbbi lázadási kísérlete során – tehát az egész családnak kötelessége részt venni minden egyes eseményen, amit a követség szervez!

Hát persze – gondolta Mel. Vegyek részt minden olyan eseményen, ahol sajnálkozhatnak rajtam.

Szegény lány! Milyen gyönyörű élete lehetne, ha nem lenne vak! Milyen gyönyörű élete lehetne! –

fortyogott magában Melissa. A megállapítás egyébként stimmelt, csak nem az életére. Mel tényleg szép volt. Sötét, félhosszú haja, ívelt szemöldöke és szép arca mindenki tekintetét magára vonta. Bár nem volt túl magas, alakja mégis nyúlánknak hatott. Igaz, a baleset után néhány kilót felszedett, egyszerűen nem volt kedve – ereje? – lemenni az edzőterembe, a futás meg szóba sem jöhetett.

Maradt az evés, ami bizony meglátszott a csípőjén. Mit tudnak ezek az én éltemről?! – kérdezte mérgesen magában. Sejtelmük sincs róla, mi volt azelőtt, hogy megvakultam! Indulatosan megrázta a fejét. Eszébe jutott, amikor tizenhét éves kamaszként az anyja elcipelte a szemorvoshoz, mert gyakorta kellett cserélni a kontaktlencséjét. Mi az oka, hogy a lányomnak ilyen rohamosan romlik a látása? – tette fel a kérdést az orvosnak. Talán egy kis vitaminhiány asszonyom, majd felírok néhányat. És felírt. Mel szeme pedig tovább romlott. Egykor nagyon haragudott az orvosra. Meg tudta volna ölni, annyira gyűlölte. Képzeletében az orvos vette el a látását. Az ő hibája miatt nem láthat soha többé semmit. A vak lány ettől végleg elkeseredett, de aztán eszébe jutott Jack. A férfi a személyi testőre és egyben a szeretője is volt. A viszonyuk mintegy fél éve tartott, és természetesen senki sem tudott róla. Mivel Jacknek, mint személyi testőrnek mindenütt vele kellett lennie, nem volt probléma a titkolózás. Így azt sem tudta senki, mi folyik a nagyköveti rezidenciának abban a szárnyában, ahol gyakorlatilag együtt élt Jackkel és hétéves fiával, Timothy-val. Tim persze mit sem tudott a viszonyról. Jack neki egy olyan jó barát volt, aki mindig ott volt, ahol kellett, és bármikor számíthatott rá. Mel elmosolyodott az általa szeretett két ember gondolatára. Naponta végigtapogatta az arcukat, hogy jobban érezze őket. Különösen Timothy arcát szerette végigsimogatni. A kisfiú fejlődése igazi boldogság volt számára. Valamikor régen – amikor még látott

– jól rajzolt. Egyszer, miután végigsimította Tim arcát eszébe jutott egy ötlet. Papírt és ceruzát kért, és a lerajzolta az ujjaiban égő képet. Olyan örömmel és lelkesedéssel látott munkának, amilyet már régen nem érzett. Az eredmény több száz rajz lett, melyeknek java nagyon tetszett az embereknek.

Ennek már két éve, és a rajzaiból rendezett kiállítás után már nagyon sokszor kértek tőle magazin, rádió vagy televízió interjút, de nem állt kötélnek. Szenzációvá válhatott volna a vak lány, aki az ujjaival letapogatja a tárgyat, élőlényt, vagy növényt, akár egy szkenner, aztán a valóság egy átszűrt verzióját alkotva lerajzolja, amit „látott”. Egy dolog volt a rajzolás öröme, és egy másik a nyilvánosság. Mel köszönte, de ez utóbbiból nem kért. Híres legyen, hogy aztán még többen sajnálkozzanak rajta?! Na, nem, köszönöm! Anyja hetekig próbált a lelkére beszélni. Hiába példálózott azonban akár Andrea Bocellivel is, Mel hajthatatlan maradt. A rajzolás szenvedélye viszont megmaradt. Amikor végigsimított a szerettein, vagy egy növényen, tárgyon, akkor a képzeletével újra látott. Talán ennek köszönhetően a hallása mellett a tapintása is egyre jobban kifinomult. Ma már nem jelentett neki problémát egy Braille írással írt könyv vagy újságcikk elolvasása, vagy a vakoknak készített számítógép billentyűzetének a kezelése.

Mel még egyszer körbefordult és a fülével próbálta bemérni, hol lehet az apja és az anyja. Apja éppen a német nagykövettel beszélgetett a legnagyobb egyetértésbe. Ami teljesen természetes volt, hiszen az itt állomásozásuk négy éve alatt Herr Ludwig apja igaz barátjává vált. Anyja viszont a bálterem másik végében Lady Clarissával, a Brit követ, merev, fensőbbséges feleségével csevegett.

Tiszta a levegő – mosolyodott el Mel – és óvatosan a lépcső felé araszolt. Amikor az első fokra lépett, kezét a márványkorlát hűvös peremére simította, és elindult felfelé. Szerencsére senki sem állította meg. Arra gondolt, bemegy Timhez, és megkérdezi, hogyan halad a tanulással. Mivel a kisfiút sokszor a követség épületébe hozták iskola után, külön kis lakosztályt alakíttatott ki neki a nagyapja.

A fogadás a belpolitikai helyzet miatt ezúttal nem tart túl sokáig, így Timet is idehozták tanulni. A kisfiút egy csinos, görög származású amerikai lány, Christina Janogopulos segítette az iskola kezdés rögös ösvényén. A lányt tucatnyi jelentkező közül Mel választotta ki még New Yorkban. Ahogy Tim elmondta neki, egy csinos, kedves, fekete hajú lány, sudár és formás alakkal, aki után gyakran megfordulnak a férfiak. Mel vidáman mosolygott magában, amikor a kisfiú elmesélte neki az egyik ilyen esetet. Christina persze előadta a született amerikait, aki egy szót sem beszél görögül, közben pedig Timnek és Jacknek fordította, mit mondott neki a görög fiatalember. Így Mel elégedetten nyugtázta, hogy lám Christina jó választás volt. Mel a folyosó tapétájának bordűrjét követve sietett végig az ismerős ajtóig. Már alig várta, hogy magához ölelje Timet, és lopva megérintse Jacket.

Amikor az ajtóhoz ért kezét automatikusan a kilincsre tette, de aztán megállt. A vastag tölgyfa ajtón keresztül furcsa hangokat hallott. Olyan hangokat, amelyek egészen biztosan nem származhattak Timtől. A hang olyan halk volt, hogy csak az egészen kifinomult hallással rendelkezők – többnyire a vakok –, mint Mel, tudták egyáltalán meghallani őket. Mel kilincsre tett kézzel állt, maga volt a tömény koncentráció, ahogy az ajtó mögül kiszűrődő hangfoszlányokat igyekezett azonosítani. A fejében mindeközben ezer kérdés dübörgött.

– Hogyan? Ki és miért? És különben is, hol van Tim?

Odabentről ugyanis egy nő és egy férfi szeretkezésének félreérthetetlen hangjai jutottak át hozzá a fa vastag, kemény rostjain keresztül. Végül vett egy nagy levegőt lenyomta a kilincset, és óvatosan bearaszolt. Amint belépett, a hangok már karakteres karcossággal jutottak el a füléig. Gyorsan becsukta az ajtót, és még beljebb lépett. Követte a hangokat egészen Timothy szobájáig, aztán megállt az ajtóban.

– Még, kérlek még! – hallotta a gyönyör felé közeledő nő elfúló hangját.

Ez kétségtelenül Christina volt. De ki lehet a férfi? – gondolta Mel mosolyogva. Magában valamelyik nős hivatalnokra tippelt.

– Óh, Jack! – hallotta ismét a nőt, amire azonnal jött is a válasz.

– Ez az baby, most, moooost! – hörögte Jack.

Mel vidámsága egy pillanat alatt elillant. A lelke a másodperc tört része alatt kiüresedett. A férfi, akit szeretett éppen megcsalta a fia tanárnőjével. Hogyan? Miért? Dörömböltek agyában a kérdések vére lüktetésének ütemére. Azt hitte ott menten szörnyet hal. Tett még egy tétova lépést befelé, aztán megállt.

– Jack? – suttogta sírós hangon.

Christina ekkor vette észre Melt, és hangosan felsikoltott. Jack még mindig a nőn fekve csípőből hátrafordult és Melre bámult. A lány persze mindebből nem érzékelt semmit, csak Christina ijedt sikkantását hallotta, aztán sarkon fordult és botladozva kirohant a szobából. A folyosó jól ismert vonalát követve igyekezett minél távolabb a zajtól, amely mélyen megalázta lelkét. Fejében

forgószélként kavarogtak a gondolatok. Hogyan történhetett meg mindez? Talán nem szerette eléggé Jacket? Nem adta eléggé tanúbizonyságát a férfi iránti szerelmének? Nem volt elég gyengéd és odaadó? Nem adott oda mindent önmagából? Hát lehet ennél is többet adni?! Bizonnyal, hiszen mégis Christinát választotta! Gondolatai kavalkádja közben sietve távolodott szerelmének Waterloojától. A sietve persze az ő esetében nem fedte a szó valódi értelmét. Botladozva, a tapéta díszcsíkját követve sodródott a fal mellett.

Jack semmivel sem törődve leugrott a fiatal nőről és az ajtóhoz pattant. Szélvészként feltépte az ajtót és meztelenül kilépett a folyosóra. A fejében egy pillanatra bevillant a központi kameraterem képe, ahol a kollégái biztosan hangos röhögéssel nyugtázták pucér színrelépését. De legalább nem indítottak senkit a lakosztály felé, hogy nézze meg, miért rohant ki a szobából oly feldúltan Melissa Cartwright. A testőr balra fordult, és meglátta a távolodó nőt. Mel a fal mellett botorkálva igyekezett minél messzebb a lakosztálytól.

– Mel! – kiáltott utána a férfi.

A hangra Mel egy pillanatra megfordult, és közben feldöntötte a majd embermagasságú antik görög vázautánzatot. A váza ütéstől szédült bokszolóként perdült egyet, aztán hangos csattanással ezer darabra törött a folyosó míves kő burkolatán.

– Mel! – hallotta a lány ismét a férfi kiáltását.

Jack, ha azt hitte ezzel megállásra készteti a lányt, tévedett. Mel még sietősebbre váltott és eltűnt a folyosó kanyarulatában. A férfi csak állt, és tehetetlen dühhel nézett utána. Aztán észbekapott, és visszalépett a szobába. Egy pillantással végigmérte a mellét takaróval fedő Christinát, és elszállt a dühe. Végül is ezt akarta! Valahogy Mel tudtára adni, hogy nem szerelmes belé! Hát megtörtént.

Elfordította a kulcsot az ajtóban – nem óhajtott még egy hívatlan látogatót –, és az ágy felé indult. A lány kérdőn nézett rá, Jack elmosolyodott és nemet intett fejével.

– Semmi Chris…

– De Mel…

Jack megrázta a fejét.

– Mondom, hogy semmi. Majd megemészti – suttogta és leült az ágyra a lány mellé.

Laza mozdulattal lehúzta a lány takarót tartó kezét, és megcsodálta a hetykén álló melleket.

– Ez igen – suttogta, és az ágyra döntötte a lányt.

Mel a partyval mit sem törődve a parkolóba botorkált, aztán tanácstalanul megállt. Fogalma sem volt arról, hogy hol állhat a limuzin, ami idehozta. Pillanatnyilag még arra is képtelen volt, hogy Timre gondoljon. Majd az anyja elintézi a fiát.

– Úgy is mindig el akart intézni mindent helyettem, hát most itt az alkalom – morogta maga elé.

– Miss Cartwright? – hallotta Mel a sofőr hangját.

– Ben! – örvendezett a lány. Kérem, vigyen haza!

A sofőr megfogta a lány kezét, és az autó felé vezette. Aztán kinyitotta az ajtót, és besegítette a

hátsó ülésre Melt.

– Csak pár perc türelmét kérem, Miss Cartwright, és kiszabadítom a kocsit.

– Rendben, már nem sietek. – suttogta a lány maga elé, és olyan kicsinek és magányosnak érezte magát a luxusautó kisebb szobányi hátsó részében, mint eddigi élete során talán soha.

Melissa Cartwright magába merülve ült és „bámult” ki az ablakon, miközben a limuzin Athén utcáin kanyargott. Mi lehet ez az egész? Lehet, hogy Jack soha nem is szeretette? Lehet, hogy csak színjáték volt minden? Egyszerűen csak le akarta fektetni, és kész? Kéznél volt, nem volt túl ronda –

sőt egykor talán szép is volt –, az alakja még a plusz kilók ellenére is elfogadható, tehát érdemes vele eltölteni néhány éjszakát! Csak ennyi lett volna? Vajon ő szerette a férfit? Ezen elmélázott kissé.

Szerette, már persze a maga módján. Úgy, ahogy valaha Gordont szerette, még senkit sem szeretett.

Gordon! Az emlékre akaratlanul is összerázkódott. Élete legnagyobb lelkiismeret furdalása és csalódása, ezt jelentette számára Gordon emléke. Elhessegette hát, és visszatért Jackhez. Igen, vallotta be magának, talán szeretem. Ezen a talánon elmerengett. Lehet-e valakit talán szeretni? De erre nem volt válasza. Mint ahogy arra sem, hogy most mit fog tenni? Mert a viszonyuknak még nem volt teljesen vége, abban biztos volt.

– De minek nincs vége, a talánnak? – kérdezte magától félhangosan.

– Miss. Cartwright? – hallotta a sofőr hangját.

– Semmi Ben, kérem, csak vigyen haza! – kérte a férit halkan.

Haza! Hát az nem itt van! Gondolatai visszatértek Jackhez. Tudta, ha a férfi nagyon akarná, megbocsátaná neki a kalandot Christinával. A kérdés csak az volt, hogy akarja-e Jack? A gondolat hirtelen új érzéseknek adott utat a lelkében. De vajon akarom-e én? – kérdezte önmagát némán. A legnagyobb meglepetésére ez jelenleg nem volt kérdés. A tanítónővel történt affér csak még vonzóbbá tette számára a férfit. Vak vagyok, és nem hülye, gondolta, ahogy gyakran anyja fejéhez is hozzávágta. Jól tudta, hogy egy férfi elcsábulhat, ha olyan kísértés éri nap, mint nap, amit Tim tanárnője jelentett Jacknek. Amikor hazaér, megbeszélem vele – döntötte el magában, és megnyugodva hátradőlt az ülésen. Valamikor régen, amikor még látott, biztosan nem tért volna ennyire egyszerűen napirendre a történtek felett, de amióta megvakult, megtanulta, hogy meg kell becsülni egy kapcsolatot. Még egy olyan kapcsolatot is, amilyen az övé Jackkel. Mert még egy talán szeretem is sokkal jobb a semminél. És a semmiben bizony nagy gyakorlatra tett szert az elmúlt öt évben.

Késő este volt, amikor Jack vidáman belépett a lakosztályba. Halk léptekkel Tim szobájához ment, résnyire nyitotta az ajtót és belesett. A kisfiú halkan szuszogva aludt a gyér fényben. Jack elégedetten becsukta az ajtót, aztán a nappali felé vette az útját. A szobából fény szűrődött ki, és halk zene szólt. Jack belépett, és végignézett Melissán. A lány fantasztikusan festett. A testhez simuló ruha V kivágása pompás belátást engedélyezett dekoltázsába. Jack megbűvölten nézte a melleit, aztán erőt vett magán és megszólalt.

– Örülök, hogy megvártál – morogta, pedig egyáltalán nem örült.

Mel a hang felé fordult, arcát Jack arca irányába emelte, és hosszan így tartotta, mintha csak szembe nézett volna vele. Jack arcátlanul rávigyorgott, de ezt a lány nem láthatta, aztán a bárszekrényhez lépett és töltött magának egy italt. Mel a bárpult irányába fordulva végre megszólalt.

– Megvártalak, mert beszélni akartam veled – kezdte halkan.

– Azt hittem, hogy a délután történtek után egyáltalán nem akarsz szóba állni velem! – mondta gúnyosan a férfi.

A lány idegesen végigsimított a haján, aztán nagy levegőt vett.

– Igen, először én is azt hittem, hogy soha többé nem akarok veled szóba állni, de aztán mást gondoltam.

– Igazán? – vigyorgott a lány számára láthatatlan kajánsággal a férfi.

– Igazán. Nézd Jack, Timtől tudom, hogy Christina fantasztikusan néz ki.

– Valóban – mosolyodott el visszagondolva a lány emlékére a férfi. Tudod, Christina valóban fantasztikus lány. Pontosan ott gömbölyű – már meg ne haragudj érte – ahol egy férfi azt elvárja.

A lány értetlen mozdulatot tett a kezével.

– Pont ott gömbölyű…? – csodálkozott.

Jack elvigyorodott, és Mel mellé huppant a kanapéra.

– Igen, Mel. Itt és végigsimított a lány mellén, és máshol is, de azt a ruhától most nem tudom megmutatni. Viszont itt – és kezét Mel derekára tette – olyan karcsú, hogy a két kezemmel átérném a derekát.

Mel nyelt egyet, nem vett tudomást a burkolt sértésről, és igyekezett arra koncentrálni, amit eltervezett. Mert mit lehet mondani arra az egyértelmű és sértő célzásra, amit Jack tett? Azt, hogy igen, de én szeretlek, Christina meg… Tényleg, mit érezhet most Christina? – tette fel magában a kérdést. Aztán megrázta a fejét és Jack felé fordult.

– Nézd, tudom, hogy nem én vagyok a legjobb nő a világon, és azt is tudom, hogy mit jelent egy ilyen kísértés egy férfi számára.

– Nem, te azt elképzelni sem tudod – kuncogott Jack.

A lány vett egy nagy levegőt, és csak nagyon lassan fújta ki.

– Hidd el, hogy tudom. Valamikor régen én is pontosan ilyen kísértés voltam minden egyes férfi számára. Talán éppen ezért tudom, hogy mit jelent egy ilyen együttlét és mit nem. Én szeretlek, Christina viszont csak egy kaland, semmi más.

Jack megvakarta a fejét és felállt a lány mellől. Lassan a szekrényhez lépett és letette a polcra a poharat. Aztán megfordult, és szembenézett a lánnyal.

– Tisztázzunk valamit Mel! – vágott bele a mondandójába határozottan. Mondtam én neked csak egyetlen egyszer is, hogy szeretlek? Mondtam csak egyszer is azt, hogy bármit is akarok tőled? Ki vele, hallottál ilyet tőlem akárcsak egyszer is?!

Mel a könnyeivel küszködve felállt és igyekezett a férfi irányába fordulni.

– Nem, én csak…– nyögte a lány.

– Te csak?! – tett egy dühös mozdulatot a testőr.