Poppy novellasorozat

2 rész

Emy Dust – Újév veled – Poppy II.

© Emy Dust 2021 © Book Dreams Kiadó 2021

Minden jog fenntartva!

Borító: Fazakas Emese

Képek forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN 9789635860616

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Emy Dust

Újév Veled

Poppy II.

Újév veled

Poppy Brown szingli!

Szingli!

Szingli is marad!

Számos randi után, elment a kedvem az ismerkedéstől. Talán örökre a magány keserű torkában ragadtam megbélyegezve.

Tényleg ez vár rám? – méláztam az ágyon fekve, miközben a mennyezeten életre kelt repedésre révedt a tekintetem.

Mióta van az ott? Tennem kellene vele valamit?

Gondolataimat a vekker hangos csörömpölése száműzte. Hiába, hogy nem az édes álmomból riasztott fel, így is összerezzentem az erős hangjára. Felültem és elhallgattattam az ősrégi darabot. Talán én vagyok az egyetlen, aki még ezt használja, de nem tudok megválni tőle. Még otthonról hoztam magammal, amikor négy éve Norfolkba költöztem. Ez az egyetlen kütyü, amire biztosan felébredek. Még nem üzemeltem be a karácsonyra kapott új órámat, de a konyhapulton van, barátkozom a gondolattal, hogy hamarosan használjam. Nem úgy, mint George-ot. A szekrényem legalsó polca alá rejtettem, és megtiltottam magamnak azt is, hogy rágondoljak.

Nem sikerül betartanom… ott lebeg a tudatomban, hogy létezik.

A szokásos reggeli rutinnal indul a napom. Szinte percre pontosan ugyanaz történik mindennap. Az esti elhatározásomat, miszerint valami dögös ruhát veszek fel, kinyírom negyedóra tétova keresgéléssel a szekrényemben, majd előveszem a kényelmes farmer és top kombinációmat egy vastag pulcsival kiegészítve.

Miért is kellene nekem kicsípnem magam korán reggel?

Délutánra megbánom, de reggel nem érdekel.

Terveim szerint gyorsan lezuhanyozom, de a víz túl kellemes ahhoz, hogy elsiessem.

Mire sikerül felülkerekednem a jóleső érzésen, már késésben vagyok. Szédítő gyorsasággal kapom össze magam, és tíz perccel később már a buszmegállóban toporgok. Soha nem tudom eldönteni, hogy lekéstem, vagy késik a járatom. Kivéve, ha az orrom előtt megy el.

Ezúttal szerencsém van, feltűnik a kopott zöld busz a távolabbi lámpánál, és legalább tizenötöt esik a pulzusom. Tudom, hogy időben beérek. Tuan, a kollégám biztos ma is a szokásos nyaggatásával kezdi a napot. Konkrét szituációkat vázol fel, hogyan ismerkedhetnék a buszon, vagy akár olyan lehetetlen helyzetben, minthogy kiviszem a szemetet. Egyáltalán miért kellene mindenáron ismerkednem? Miért akar mindenki társat keresni nekem? Tökéletesen megvagyok egyedül is. Elegem lett a vakrandikból, amit a barátaim szerveznek. Barátaim? Magam is megkérdőjeleztem, amikor Tuan, egy negyven év feletti, intelligensnek mondott, családcentrikus férfi karjaiba akart lökni. Így egész jól hangzott, de a valóságban egy kopaszodó, savanyú, zavart alakkal találkoztam, aki ráadásul az anyjával lakott. Legalább húsz kérdést tett fel, ami alapján az anyja majd eldönti, hogy hozzá való vagyok, vagy többet nem találkozhatunk. Már az elsőnél le kellett volna lépnem. De mit csinált Poppy? Kivárt és válaszolt mindenre. Az eredményt azért nem vártam meg.