BORÍTÓSZÖVEG

Hányan élnek mélyszegénységben a földön?o Miért növekszik a világ népessége?

Ugyanannyian halnak meg természeti katasztrófák következtében, mint száz évvel ezelőtt?Ki gondolná, hogy ezekre a kérdésekre még egy csimpánz is jobb válaszokat ad, mint a megkérdezett tanárok, újságírók, Nobel-díjasok vagy befektetési bankárok?

Hogy ez miként lehetséges, arra ad megdöbbentő magyarázatot szerzőtársaival együtt a svéd orvos-kutató és akadémikus, Hans Rosling. A TÉNYEK című, óriási nemzetközi figyelmet kiváltó könyvben Rosling és csapata bemutatja azt a tíz ösztönös késztetést, amely eltorzítja az érzékelésünket, és amely miatt tévesen és rosszul ítéljük meg a világot, amelyben élünk.

Az a probléma, állítják a szerzők, hogy nem tudjuk, mit nem tudunk, és még a feltételezéseinket is az öntudatlan előítéleteink határozzák meg. Ha azonban félretesszük ezeket a vélekedéseket, és helyette a tényeket nézzük, rájövünk, hogy a világ sokkal jobb hely, mint gondolnánk. Ami persze nem jelenti azt, hogy ne lenne bőven aggódnivalónk. A problémák megoldása azonban csak akkor lehetséges, ha ismerjük a tényeket, és ezáltal fel tudjuk mérni, mely veszélyek fenyegetnek bennünket leginkább.

A TÉNYEK című kötet megváltoztat bennünket: nem csupán a világszemléletünket formálja át, de azzal az erővel is felruház, hogy megoldjuk a válságokat és felismerjük a jövőben rejlő lehetőségeket.

Fordította

Sóskuthy György

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

FACTFULNESS – TEN REASONS WE’RE WRONG ABOUT THE WORLD AND WHY THINGS ARE BETTER THAN YOU THINK
by Hans Rosling with Ola Rosling and Anna Rosling Rönnlund

Flatiron Books

Printed in the United States of America, 2018

Copyright © 2018 by Hans Rosling, Ola Rosling és Anna Rosling Rönnlund

All rights reserved

Fordítás © Sóskuthy György, 2018

ISBN 978-963-433-516-0

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Hungler Tímea

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Váradi Zsolt

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A bátor, mezítlábas nőnek, akinek a nevét nem tudom,
de aki a racionális érveivel megmentett attól,
hogy miszlikbe aprítson a feldühödött, machetés férfiak tömege

TARTALOM

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSEI

BEVEZETÉS

ELSŐ FEJEZET – A SZAKADÉK ÖSZTÖNE

MÁSODIK FEJEZET – A NEGATIVITÁS ÖSZTÖNE

HARMADIK FEJEZET – AZ EGYENES VONAL ÖSZTÖNE

NEGYEDIK FEJEZET – A FÉLELEM ÖSZTÖNE

ÖTÖDIK FEJEZET – A MÉRET ÖSZTÖNE

HATODIK FEJEZET – AZ ÁLTALÁNOSÍTÁS ÖSZTÖNE

HETEDIK FEJEZET – A SORS ÖSZTÖNE

NYOLCADIK FEJEZET – AZ EGYETLEN NÉZŐPONT ÖSZTÖNE

KILENCEDIK FEJEZET – A HIBÁZTATÁS ÖSZTÖNE

TIZEDIK FEJEZET – A SÜRGŐSSÉG ÖSZTÖNE

TIZENEGYEDIK FEJEZET – TÉNYTUDATOSSÁG A GYAKORLATBAN

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

FÜGGELÉK

JEGYZETEK

FORRÁSOK

ÉLETRAJZI JEGYZETEK

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSEI

A Tények személyes hangon íródott, és számos történetet megoszt az olvasóval az életemből. Ez azonban ne tévesszen meg senkit! Az elmúlt tíz évben a világ számos országában tartott TED-előadásaimhoz hasonlóan ez a könyv is három ember munkájának eredménye, vagyis nem csupán nekem köszönhető.

A frontember általában én vagyok. Kiállok a színpadra, és megtartom az előadást. Fogadom a tapsot. De mindaz, amit az előadásaimon hall az ember, és mindaz, amit ebben a könyvben is olvashatunk, 18 évnyi szoros együttműködés eredménye a fiam, Ola Rosling, a menyem, Anna Rosling Rönnlund és köztem.

2005-ben hoztuk létre a Gapminder Foundationt (Gapminder Alapítvány) azzal a céllal, hogy a pusztító tudatlansággal egy tényeken alapuló világképet állítsunk szembe. Jómagam orvosként, kutatóként és a globális egészségügy szakértőjeként energiát, kíváncsiságot és egy élet tapasztalatát hoztam ebbe az együttműködésbe. Ola és Anna feladata volt az adatelemzés, az újszerű képi magyarázatok, az adattörténetek és az egyszerű prezentációs stílus kidolgozása. Az ő ötletük volt a tudatlanság módszeres mérése is, ők tervezték és programozták a gyönyörű, mozgó buborékgrafikonjainkat. A Dollar Street – egy módszer a fényképek adatként való felhasználására, hogy magyarázni tudjuk a világot – Anna ötlete volt. Miközben engem egyre jobban dühített a világgal kapcsolatos emberi tudatlanság, Ola és Anna az elemzéseikkel túlléptek ezen a haragon, s kidolgozták a ténytudatosság (factfulness) egyszerű, megnyugtató gondolatát. Ezt követően együtt határoztuk meg azokat a praktikus gondolkodási módszereket, amelyeket e könyvben mutatunk be.

A könyv nem egy „magányos zseni” gondolatainak lenyomata, hanem három eltérő tudású, tehetségű és nézőpontú ember folyamatos beszélgetéseinek, vitáinak és együttműködésének az eredménye. Ez a szokatlan, gyakran rendkívül bosszantó, de roppant termékeny munkamódszer egy olyan metódust jelent a világ bemutatásának és a róla szóló godolkodásnak a vonatkozásában, amelynek kidolgozására egymagam soha nem lettem volna képes.

BEVEZETÉS

Miért szeretem a cirkuszt

Nagyon szeretem a cirkuszt. Szeretem figyelni, ahogy a zsonglőr sivító láncfűrészeket dobál a levegőbe, vagy ahogy a kötéltáncos egymás után tíz szaltót ugrik. Szeretem a látványt, és szeretem azt az ámulatot és örömöt is, amit a látszólag lehetetlen dolgok szemtanújaként átélek.

Gyerekkoromban cirkuszi artista szerettem volna lenni. A szüleim álma viszont az volt, hogy olyan színvonalas oktatásban részesüljek, amelyben nekik nem lehetett részük. Így kerültem az orvosi egyetemre.

Egyik délután, az egyébként száraz előadás közben, ami a torok működéséről szólt, a professzor a következőt mondta: „Ha valami elakad, a járat az állcsont előrenyomásával kiegyenesíthető”. Szavait szemléltetve mutatott is egy röntgenképet egy, a mutatványát előadó kardnyelőről.

Hirtelen megvilágosodtam. Az álmomat nem kell még leírnom! Néhány héttel korábban a reflexekről tanulva kiderült, hogy az összes csoporttársam közül én tudom a legmélyebben ledugni az ujjaimat a torkomba öklendezés nélkül. Akkor nem voltam erre különösebben büszke, nem is gondoltam volna, hogy ez fontos képesség lehet. De most hirtelen megértettem, miért is jó ez nekem, így a gyermekkori álmom egy pillanat alatt újjáéledt. Elhatároztam, hogy kardnyelő leszek.

Az első próbálkozásaim nem voltak valami biztatóak. Nem volt kardom, így helyette horgászbotot használtam, ám akárhányszor is álltam a fürdőszobatükör elé, a bot egyszer sem akart úgy két és fél centiméternél mélyebbre lemenni, aztán elakadt. Végül aztán lemondtam az álmomról – másodszor is.

Három évvel később, immár rezidensként egy rendelőben dolgoztam. Az egyik első páciensem egy idős férfi volt, aki makacs köhögésre panaszkodott. Mindig megkérdeztem a pácienseimtől, miből élnek, hátha lényeges az információ. A férfi azt felelte, hogy kardnyelő volt. A meglepetésem csak tovább fokozódott, amikor kiderült, hogy róla készült az a bizonyos röntgenfelvétel! És ez még nem minden: amikor részletesen beszámoltam neki a próbálkozásaimról a horgászbottal, így felelt: „Ifjú doktor úr, hát nem tudja, hogy a torok lapos? Csak lapos dolgokat lehet belecsúsztatni. Ezért használunk kardot.”

Aznap este, munka után fogtam egy egyenes, lapos nyelű merőkanalat, és újra elkezdtem gyakorolni. Hamarosan már az egész nyelet le tudtam csúsztatni a torkomon. Izgatott voltam, de hogy merőkanálnyél-nyelő legyek…! Másnap feladtam egy hirdetést a helyi lapban, és hamarosan meg is szereztem azt, amire szükségem volt: egy 1809-es svéd katonai szuronyt. Ahogy lecsúsztattam a torkomon, egyrészt büszkeséget éreztem, másrészt elégedettséget, hogy milyen remek módszert találtam a régi fegyverek újrahasznosítására.

A kardnyelés mindig is annak szemléltetésére szolgált, hogy a lehetetlennek tűnő dolgok igenis megvalósíthatóak, és ezáltal arra ösztönözte az embereket, hogy próbáljanak a nyilvánvalónál messzebbre látni. Az ősi indiai mutatványt néha a globális fejlődésről szóló előadásaim végén bemutatom. Felállok egy asztalra, s letépem magamról a nagyon is professzoros kockás inget, láthatóvá téve az alatta viselt fekete atlétatrikót, a flitterekből ráhímzett aranyszínű villámmal. Teljes csendet kérek, és feszült dobpergés közepette ledugom a torkomon a szuronyomat. Aztán széttárom a karomat, a közönség pedig tombol.

Teszteljük magunkat!

Ez a könyv a világról szól, és arról, hogyan érthetjük meg azt. De akkor miért hoztam fel a cirkuszt rögtön a legelején? És mi a csudáért fejezek be előadásokat egy flitteres trikóban magamat mutogatva? Mindjárt elmagyarázom, de előbb szeretném, ha az olvasó próbára tenné a világgal kapcsolatos tudását. Fogjon papírt és ceruzát, és válaszolja meg az alábbi 13, tényekre vonatozó kérdést!

1. A világ összes alacsony jövedelmű országában a lányok hány százaléka fejezi be az általános iskolát?

 A: 20 százalék

 B: 40 százalék

 C: 60 százalék

2. Hol él a világ lakosságának többsége?

 A: Alacsony jövedelmű országokban

 B: Közepes jövedelmű országokban

 C: Magas jövedelmű országokban

3. Az elmúlt 20 évben a világ lakossága szélsőséges szegénységben élő részének az aránya…

 A: majdnem megduplázódott

 B: nagyjából azonos maradt

 C: majdnem a felére csökkent

4. Mennyi ma a világban a várható élettartam?

 A: 50 év

 B: 60 év

 C: 70 év

5. A világon ma kétmilliárd 0 és 15 év közötti korú gyermek él. Az ENSZ számításai szerint hány gyermek lesz 2100-ban?

 A: 4 milliárd

 B: 3 milliárd

 C: 2 milliárd

6. Az ENSZ előrejelzése szerint 2100-ra a világ lakossága újabb 4 milliárddal nő. Mi ennek a fő oka?

 A: Több gyermek lesz (15 év alattiak)

 B: Több felnőtt lesz (15 és 74 év közöttiek)

 C: Több nagyon idős ember lesz (75 év felettiek)

7. Hogyan változott az elmúlt száz évben a természeti csapások miatti halálozások száma?

 A: Több mint a duplájára nőtt

 B: Nagyjából azonos maradt

 C: Kevesebb mint a felére csökkent

8. A világon ma mintegy 7 milliárd ember él. Melyik térkép szemlélteti a legjobban, hol élnek? (minden alak egymilliárd főnek felel meg)

9. A világon ma élő egyéves gyermekeknek mekkora hányada kapott védőoltást valamilyen betegség ellen?

 A: 20 százalék

 B: 50 százalék

 C: 80 százalék

10. A világon élő 30 éves férfiak átlagosan 10 évet járnak iskolába. Hány évet jártak iskolába az azonos korú nők?

 A: 9 év

 B: 6 év

 C: 3 év

11. 1996-ban a tigris, az óriáspanda és a keskenyszájú orrszarvú is veszélyeztetettnek számított. A három faj közül hány vált még súlyosabban veszélyeztetetté azóta?

 A: Kettő

 B: Egy

 C: Egy sem

12. A világ lakóinak mekkora hányada fér hozzá valamilyen mértékben elektromossághoz?

 A: 20 százalék

 B: 50 százalék

 C: 80 százalék

13. A globális klímaszakértők szerint az átlaghőmérséklet a következő 100 évben…

 A: emelkedni fog

 B: nem változik

 C: csökkenni fog

Íme a helyes válaszok:

1: C, 2: B, 3: C, 4: C, 5: C, 6: B, 7: C, 8: A, 9: C, 10: A, 11: C, 12: C, 13: A

Adjon magának minden helyes válaszért egy pontot, és írja le a papírra a pontszámát!

Tudósok, csimpánzok és az olvasó

Nos, hogy sikerült? Sokat eltévesztett? Úgy érezte, sok helyen csak találgatott? Ha igen, hadd mondjak egy-két dolgot, ami megnyugtathatja!

Először is, mire e könyv végére ér, már sokkal jobb eredményei lesznek. Nem azért, mert rákényszerítem, hogy magoljon be egy csomó globális statisztikát. (A globális egészségügy professzora vagyok, de nem vagyok őrült.) Azért fog az olvasó jobban teljesíteni, mert addigra megosztok vele egy sor egyszerű gondolkozási módszert. Ezek pedig segíteni fogják abban, hogy a világ működésével kapcsolatban az összképet nézze, anélkül, hogy túlzottan elmerülne a részletekben.

Másodszor: ha rossz eredményt ért el a teszten, nagyon is jó társaságba került. Az elmúlt évtizedekben a fentiekhez hasonló ténykérdések százait tettem fel a szegénységről és gazdagságról, népességnövekedésről, születésekről és halálozásokról, oktatásról, egészségről, nemekről, erőszakról, energiáról, környezetről és ezek alapvető globális jellemzőiről, valamint trendjeiről több ezer embernek szerte a világban. A tesztek nem bonyolultak, becsapós kérdések sincsenek bennük. Nagyon ügyelek rá, hogy csak alaposan dokumentált, nem vitatott tényekre kérdezzek rá. Mégis, a legtöbben igen rossz eredménnyel zárnak.

A harmadik kérdés például a globális szegénység trendjével kapcsolatos. Az elmúlt húsz évben a világ szélsőséges szegénységben élő lakóinak aránya a felére csökkent. Ez egészen forradalmi dolog! Szerintem a legfontosabb, ami életem során a világban történt. Emellett elég alapvető tény is, amit érdemes tudni. Az emberek mégsem tudják. Átlagosan csak a válaszadók 7 százaléka – kevesebb mint tízből egy ember – találja el.

(Igen, tudom, a svéd médiában sokat beszélek a globális szegénység csökkenéséről.)

Az Egyesült Államokban a demokraták és a republikánusok gyakran állítják a másik félről, hogy nincs tisztában a tényekkel. De ha a saját tudásukat tesztelnék ahelyett, hogy egymásra mutogatnak, talán mindenki jobban járna. Amikor az Egyesült Államokban végeztük el a felmérést, csupán 5 százalék találta el a helyes választ. A többi 95 százalék a választási nézeteitől függetlenül úgy vélte, hogy a szélsőséges szegénységben élők aránya vagy nem változott az elmúlt 20 évben, vagy – ami még rosszabb – a duplájára nőtt, ami szó szerint az ellentéte annak, mint ami valójában történt.

De nézzünk egy másik példát: a kilencedik, a védőoltásokra vonatkozó kérdést! A világon ma már szinte minden gyermeket beoltanak. Ez lenyűgöző! Azt jelenti, hogy valamilyen mértékben szinte minden ma élő emberi lény hozzáfér a korszerű egészségügyi ellátáshoz. A legtöbben azonban ezt nem tudják. Az embereknek átlagosan csak a 13 százaléka adott helyes választ a kérdésre.

Az utolsó, a klímaváltozással kapcsolatos kérdésre az emberek 86 százaléka válaszolt jól. Az összes gazdag országban, ahol internetes kérdőívek segítségével felmértük az általános tudást, az emberek többsége tudja, hogy a klímaszakértők melegebb időjárásra számítanak. A tudományos eredmények a laboratóriumokból tehát néhány évtized alatt átmentek a köztudatba. Ez igazi sikertörténet a felvilágosítás tekintetében.

A klímaváltozástól eltekintve azonban a többi tizenkét kérdés esetében lényegében ugyanazt a masszív tudatlanságot látjuk (ami alatt semmiképpen sem ostobaságot értek, és nem is valamilyen szándékos dolgot, csupán a helyes tudás hiányát). 2017-ben 14 ország közel 12 ezer lakóját kértük meg arra, hogy válaszoljanak a kérdéseinkre. Átlagosan csak két kérdésre adtak helyes választ a 13-ból. Senki sem találta el az összes helyes választ, és csak egy ember volt (Svédországban), aki 11-szer válaszolt jól. Egészen hihetetlen, de a válaszadók 15 százaléka nulla pontot ért el.

Esetleg úgy gondolja a kedves olvasó, hogy az iskolázottabb személyek jobb eredményt érnek el? Netán azok, akik jobban érdeklődnek az említett kérdések iránt? Egykor ezt gondoltam én is, de tévedtem. A világ minden részén teszteltem a közönségemet, amely a legkülönfélébb foglalkozású emberekből állt: orvostanhallgatók, tanárok, egyetemi előadók, kiváló tudósok, befektetési bankárok, multinacionális vállalatok vezetői, újságírók, aktivisták, sőt voltak köztük magas beosztású politikai döntéshozók is. Mindannyian magasan iskolázott emberek, akik érdeklődnek a világ dolgai iránt. De a legtöbbjük – ami azt illeti, döbbenetesen nagy többségük – a kérdések nagyobbik felére rossz választ adott. E csoportok némelyike még a nagyközönség átlagánál is rosszabb eredményt ért el; az egyik legpocsékabb pontszámot egy csoport Nobel-díjas és kutatóorvos tudhatta magáénak. Nem az intelligenciától függ tehát a dolog. A jelek szerint mindenki lesújtóan tévesen ítéli meg a világot.

De nemcsak „lesújtóan tévesen”, hanem következetesen tévesen is. Ez alatt azt értem, hogy a teszteredmények nem véletlenszerű eloszlást mutatnak. Rosszabbak annál: még annál is gyengébbnek mondhatók, mint amelyek abban az esetben születnek, ha számukra teljesen ismeretlen dolgokról kérdezem az embereket.

Képzeljük el, amint fogom magam, elmegyek az állatkertbe, hogy a csimpánzoknak tegyem fel a kérdéseimet. Viszek magammal egy csomó banánt is, és mindegyik banánt megjelölöm egy A, B vagy C betűvel, aztán az egészet beszórom a csimpánzok kifutójára. Ezután odaállok a kifutó elé, és hangosan és érthetően felolvasom a kérdéseimet, majd feljegyzem az egyes csimpánzok „válaszát,” azaz azt, hogy melyik betűjelű banánt eszik éppen meg.

Ha így tennék (eszembe sem jutna, de most képzeljük el, hogy mégis), akkor a véletlenszerűen választó csimpánzok minden esetben jobb eredményt érnének el, mint azok a művelt, de téveszméket valló emberek, akik kitöltötték a tesztemet. A csimpánzcsapat a puszta szerencsére hagyatkozva 33 százalékban adna helyes választ minden háromfeleletes kérdésemre, vagy ha úgy tetszik, tizenkét kérdésből átlagosan négyre találnák el a választ. Emlékezzünk vissza, a teszten részt vevő emberek a 12 kérdésre átlagosan csak két helyes választ adtak!

Mi több, a csimpánzok hibás válaszai azonos mértékben oszlanának meg a két helytelen válaszlehetőség között. Az embereknél a hibák azonban nagymértékben egy irányba mutatnak. Minden egyes embercsoport, amelyet csak megkérdezek, úgy gondolja, hogy a világ ijesztőbb, erőszakosabb és reménytelenebb, azaz röviden drámaibb hely, mint amilyen valójában.

Miért nem győzzük le a csimpánzokat?

Hogyan tévedhet ilyen sok ember ennyi mindenben? Hogyan lehetséges egyáltalán, hogy az emberek többsége rosszabb eredményt ér el a csimpánzoknál? Rosszabbat, mint ha véletlenszerűen válaszolna?

Amikor az 1990-es évek derekán először kaptam ízelítőt ebből a nagy fokú tudatlanságból, örültem neki. Épp akkor kezdtem el oktatni egy, a globális egészséggel foglalkozó tárgyat a svédországi Karolinska Intézetben, és kissé ideges voltam. A diákok mind nagyon okosak, talán már tudják mindazt, amit meg kellene tanítanom nekik. Mérhetetlen megkönnyebbüléssel nyugtáztam, hogy kevesebbet tudnak a világról, mint a csimpánzok.

Ámde minél többször teszteltem az embereket, annál nagyobb mértékű tudatlanságra bukkantam, és nem is csak a diákjaim körében. Bosszantónak és aggasztónak kezdtem találni, hogy az emberek mennyire helytelenül ítélik meg a világot. Ha az olvasó hatékonyan akarja használni az autójában lévő GPS-t, nagyon fontos, hogy az a helyes információkat dolgozza fel. Aligha bízna többé meg benne, ha azt venné észre, hogy egy másik városba próbálja navigálni. Téves adatok birtokában mégis hogyan képesek megoldani a politikusok és a politikacsinálók a globális problémákat? Hogyan hozhatnak a szervezetük számára észszerű döntéseket az üzletemberek, ha a világot nem a megfelelő módon látják? Egyáltalán: honnan kéne tudniuk a hétköznapi embereknek, hogy milyen problémák miatt kell aggódniuk?

Úgy találtam, hogy nem elég csupán a tudást tesztelnem és a tudatlanságot feltárnom. Elhatároztam, hogy megpróbálom megérteni a jelenség okait is. Miért ennyire széles körű és makacs a tudatlanság a világ dolgaira vonatkozóan? Mindenki téved néha – még én is, ezt nem is tagadom –, de hogyan tévedhet ennyi ember ennyi mindenben? Miért ér el ilyen sok ember a csimpánzokénál is rosszabb eredményeket?

Aztán egy napon, amikor épp késő estig dolgoztam az egyetemen, belém nyilalt a felismerés. Rájöttem, nem arról van szó, hogy az emberek pusztán nem tudnak eleget, mert akkor véletlenszerűen adnának helytelen válaszokat – amolyan csimpánzválaszokat –, és nem az volna, hogy a véletlenszerűnél is rosszabbul válaszolnak, vagyis következetesen rosszabbul, mint a csimpánzok. Csak egy aktívan téves „tudás” hatására érhetünk el ennyire rossz eredményeket.

És akkor rájöttem! Amivel én itt foglalkozom – vagy legalábbis azt hiszem, hogy hosszú évek óta foglalkozom –, csupán frissítési probléma: a globális egészségügyet hallgató diákjaim és az évek során a tesztjeimet kitöltő emberek rendelkeztek ugyan tudással, de ez a tudás elavult, sok esetben már több évtizeddel korábban. Az emberek világképe még annak a tudásnak az alapján formálódott, amelyre a tanáraik akkor tettek szert, amikor befejezték a tanulmányaikat.

A tudatlanság felszámolásához tehát – gondoltam – csak frissítenem kell az emberi tudást. Ehhez azonban jobb oktatóanyagokat kellett kidolgoznom, amelyek világosabban mutatják az adatokat. Miután egy családi vacsora során elmeséltem Annának és Olának, hogy milyen nehézségekkel küszködök, mindkettőjük érdeklődését felkeltettem, így hozzá is láttak egy animált grafikon megtervezéséhez. Ezekkel az elegáns oktatóeszközökkel jártam be aztán a világot. Velük jutottam el Monterey-be, Berlinbe és Cannes-ba TED-előadásokat tartani, az IKEA-hoz és a Coca-Colához hasonló multinacionális cégek igazgatótanácsi üléstermeibe, globális bankokhoz és befektetési alapokhoz, sőt még az USA külügyminisztériumába is. Nagyon izgatottá tett, hogy az animált grafikonjaink segítségével mindenkinek megmutathatom, mekkorát változott a világ. Élvezetemre szolgált bebizonyítani a közönségemnek, hogy valójában közülük mindenki „meztelen király”: semmit nem tudnak a világ dolgairól. Afféle világképfrissítést szerettünk volna náluk telepíteni.

De aztán lassan, fokozatosan rá kellett ébrednünk, hogy ennél azért többről van szó. Felszámolni azt a tudatlanságot, amelybe továbbra is mindenhol belebotlottunk, nem lehet csupán azáltal, hogy frissítjük a tudásanyagot. Nem lehetett világosabb adatanimációkkal vagy jobb oktatási eszközökkel orvosolni a tudatlanságot. Legnagyobb bánatomra rá kellett jönnöm, hogy valójában még azok sem hallják meg az előadásaimat, akiknek tetszenek azok. Átmenetileg persze fellelkesültek, de továbbra is régi, negatív világképük foglyai maradtak. Az új gondolatok egyszerűen nem tudtak utat törni maguknak. Néha még közvetlenül az előadásom után is hallottam embereket olyan, a szegénységgel vagy a népességnövekedéssel kapcsolatos nézeteket hangoztatni, amelyekről néhány perccel korábban, tényekkel bizonyítottam be, hogy helytelenek. Közel álltam hozzá, hogy feladjam.

Miért rögzült ilyen makacs módon ez a drámai világkép? Talán a média tehet róla? Természetesen gondoltam erre is. De nem ez volt a válasz. Persze a médiának is van benne szerepe, amint azt később be is fogom mutatni, de nem mondanám, hogy az volna minden rossz forrása. Nem intézhetjük el a médiát egyszerűen annyival, hogy „Pfuj, takarodj!”.

Gondolkozásomban meghatározó pillanatot jelentett 2015 januárja és a divatos svájci kisvárosban, Davosban megrendezett Világgazdasági Fórum. A szociális-gazdasági és fenntartható fejlődéssel foglalkozó fő ülésen, ahol Bill és Melinda Gates, valamint én tartottunk előadást, a világ ezer leghatalmasabb és legbefolyásosabb politikai és üzleti vezetője, vállalkozója, kutatója, aktivistája és újságírója, sőt számos magas rangú ENSZ-tisztviselője állt sorba, hogy elfoglalhassa a helyét. Ahogy a színpadra léptem, és végignéztem a közönségen, felismertem több államfőt és egy volt ENSZ-főtitkárt is. Láttam néhány ENSZ-szervezet és egy sor nagy multinacionális cég vezetőit, és a tévéből ismert újságírókat is.

Három ténykérdést kívántam feltenni a közönségnek – a szegénységről, a népességnövekedésről és a védőoltásokról –, és eléggé ideges voltam. Ha a jelenlévők tudják a válaszokat a kérdéseimre, akkor a diáimnak, amelyek látványosan szemléltetik, hogy valójában mennyire tudatlanok, és melyek lettek volna a jó válaszok, nem sok hasznát veszem.

Nem kellett volna aggódnom. Tény, hogy a nemzetközi vezetők alkotta közönség – amelynek tagjai a következő néhány napot azzal töltötték, hogy egymásnak magyarázták el, milyen is a világ – az átlagembernél valóban többet tudott a szegénységről. Elképesztően nagy részük, 61 százalékuk felelt jól a kérdésekre. De a másik két, a népesség jövőbeli növekedésére és az alapvető egészségügyi ellátás hozzáférhetőségére vonatkozó kérdésnél ők is rosszabbul teljesítettek a csimpánzoknál. Itt voltak ezek az emberek, akik hozzáférhettek a legfrissebb adatokhoz és a tanácsadóik folyamatosan tájékoztathatták őket a világ aktuális helyzetéről, a tudatlanságuk tehát nem gyökerezhetett egy elavult világképben, ehhez képest még ők sem ismertek bizonyos, a világra vonatkozó alapvető tényeket.

Davos után kikristályosodtak bennem a dolgok.

Drámai ösztönök és túldramatizált világkép

Szóval itt van ez a könyv a végső következtetéseimmel arra nézve, miért is ér el olyan sok ember – a nagyközönségtől kezdve egészen a nagyon okos és magasan képzett szakértőkig – még a csimpánzoknál is rosszabb eredményt a világgal kapcsolatos ténykérdések megválaszolásában. (Persze azt is el fogom mondani, mit lehet tenni ez ellen.) Amit a következőkben bemutatok, egyrészt azon próbálkozásaimon alapul, amelyek során a tényalapú világképet közvetítettem a közönségem felé, másrészt azon megfigyeléseimen, hogy az emberek gyakran még a sokszor nyilvánvaló tényeket is félreértelmezik.

Gondoljunk csak bele a világba! Háború, erőszak, természeti csapások, emberi eredetű katasztrófák, korrupció. A helyzet rossz, és úgy tűnik, hogy egyre csak romlik, igaz? A gazdagok egyre gazdagabbak lesznek, a szegények egyre szegényebbek; ráadásul a szegények száma is nő. Mindennek a tetejében hamarosan elapadnak az erőforrásaink, hacsak nem teszünk egészen drasztikus lépéseket. Legalábbis ezt a képet látja a legtöbb nyugati ember a médiában, ettől zsibong a feje. Én ezt túldramatizált világképnek nevezem. Stresszt okoz és félrevezető.

Valójában a világ lakosságának a túlnyomó többsége valahol a jövedelemskála középső részén foglal helyet. Talán nem tartoznak ahhoz a réteghez, amelyre középosztályként gondolunk, de nem is élnek szélsőséges szegénységben. A lányaik iskolába járnak, a gyermekeik védőoltásokat kapnak, jellemzően kétgyermekes családban élnek, és nyaralás céljából indulnak külföldre, nem pedig azért, mert menekültek. A világ lépésről lépésre, évről évre jobb hely lesz. Nem javul minden évben minden téren, de összességében javul. Bár óriási kihívások állnak még előttünk, a haladás is óriási, amit elértünk. Ez a tényalapú világkép.

Az embereket a túldramatizált világkép azonban arra készteti, hogy a ténykérdéseimre a legnegatívabb és legdrámaibb feleleteket adják. Amikor a világgal kapcsolatban gondolkodnak, találgatnak vagy tanulnak róla valamit, mindent folyamatosan és ösztönösen összevetnek a meglévő világképükkel. Ha tehát valakinek téves a világképe, akkor következetesen rosszul fog tippelni.

A túldramatizált világkép azonban nem egyszerűen az elavult tudásra vezethető vissza, mint azt régebben gondoltam, hiszen azok is tévesen ítélik meg a világot, akik hozzáférhetnek a legfrissebb információkhoz. És biztos vagyok abban is, hogy nem is a gonosz szándékú média, a propaganda, a fake news vagy a hibás tények eredménye.

Több évtizedes előadói tapasztalataimra és a tesztekre alapozva, valamint azon megfigyeléseim alapján, hogy az emberek sokszor még a nyilvánvaló tényeket is félreértelmezik, végül rájöttem, hogy a túldramatizált világképet azért olyan nehéz megváltoztatni, mert az agyunk működésének következménye.

Az emberi agy sok évmilliónyi evolúció eredménye, s olyan ösztönökkel huzalozott, amelyek őseink kicsiny, vadászó-gyűjtögető csoportjainak túlélését segítették. Emiatt jut az agyunk gyakran gyors következtetésekre hosszabb gondolkodás nélkül – ez valamikor az azonnali veszélyhelyzetek elhárításában segített. De ezért érdeklődünk a pletykák és a drámai történések iránt is – egykor csak ezek révén jutottunk hozzá a hírekhez és a hasznos információkhoz. És emiatt vágyunk olyan mohón a cukorra és a zsírra, amelyek életmentő energiaforrásként szolgáltak az ínséges időkben. Számos olyan ösztönünk van, amelyek évezredekkel korábban hasznosak voltak, mára azonban – egy megváltozott világban – már nem igazán nevezhetők annak. A cukor és zsír utáni vágyakozásunk miatt az elhízás ma a világ egyik legsúlyosabb egészségügyi problémája. Meg kell tanítanunk tehát a gyermekeinket és önmagunkat is arra, hogy kerüljük az édességeket és a csipszet.

Ugyanígy: a gyors észjárásunk és a hajlamunk a teátralitásra (a drámai ösztöneink) téveszmékhez és túldramatizált világképhez vezetnek. Félreértés ne essék, továbbra is szükségünk van drámai ösztönökre ahhoz, hogy a világunkat jelentéssel ruházzuk fel, és végig tudjuk csinálni a napjainkat. Ha minden egyes inputot vizsgálatnak vetnénk alá és minden döntést racionálisan elemeznénk, mielőtt lépünk, képtelenek lennénk normális életet élni. Nem kell teljesen kizárni az életünkből a cukrot és a zsírt sem, és nem kell arra kérnünk a sebészt, hogy távolítsa el az agyunkból az érzelmekért felelős részeket. De meg kell tanulnunk ellenőrzés alatt tartani a teátralitás utáni vágyunkat. Ha nem tartjuk kordában, a drámaiságra való hajlamunk elharapózik, tévutakra visz, és meggátol abban, hogy olyannak lássuk a világot, mint amilyen valójában.

Optikai illúziók és globális illúziók

Az alábbi ábrán a két vízszintes vonal közül melyik a hosszabb?

Forrás: Müller-Lyer Illusion (2011)

Talán látta már ezt az ábrát korábban is az olvasó. Az alsó vonal hosszabbnak látszik a felsőnél. Tudjuk, hogy nem hosszabb, de még ha meg is mérjük a két vonalat, ami igazolja, hogy egyformák, akkor is különböző hosszúságúnak fogjuk látni őket.

A szemüvegemben egyedi lencse van a látászavarom korrigálására. De ha szemügyre veszem a fenti optikai illúziót, mindenki máshoz hasonlóan én is tévesen fogom értelmezni azt, amit látok. Ennek pedig az az oka, hogy az illúziók nem a szemben, hanem az agyban keletkeznek. Következetesen félreértelmezzük a fenti képet, és ennek semmi köze nincs az egyéni látászavarokhoz. A tudat, hogy a legtöbb ember hasonló tévképzettel él, viszont azt is jelenti, hogy nem kell kínosan éreznünk magunkat emiatt. Sőt legyünk inkább kíváncsiak: mégis hogyan működik az optikai illúzió?

Hasonlóképpen: a közvélemény-kutatások eredményeit vizsgálva sem kell tovább feszengenünk. Járjunk inkább utána, hogyan lép működésbe a „globális illúzió”? Miért értelmezi félre következetesen olyan sok ember a világ állapotát?

Ténytudatosság és a tényalapú világkép

Ez a könyv a legutolsó csatája annak a harcnak, amit egész életemben vívtam a pusztító globális tudatlanság ellen. Az utolsó kísérletem arra, hogy nyomot hagyjak a világban, hogy megváltoztassam az emberek gondolkodásmódját, lecsillapítsam az irracionális félelmeiket és az energiáikat a konstruktív tevékenységek felé tereljem. A korábbi csatáimhoz óriási adathalmazokkal, szemkápráztató szoftverekkel, energikus előadói stílussal és egy svéd katonai szuronnyal fegyverkeztem fel. És ez nem volt elég. Remélem, ez a könyv most elég lesz.

Az adatokat itt olyanformán használjuk, ahogyan korábban még sohasem – terápiás célzattal. A megértés és szellemi béke elérésének eszközeként. A világ ugyanis nem annyira drámai hely, mint amilyennek tűnik.

Az egészséges étrendhez és a rendszeres testmozgáshoz hasonlóan a ténytudatosság is a mindennapi életünk részévé válhat, és azzá is kellene hogy váljon. Kezdjünk el gyakorolni, hogy lecserélhessük a túldramatizált világképünket egy tényeken alapulóra. Az olvasó is képessé válhat arra, hogy helyesen értelmezze a világot, és anélkül, hogy ehhez adatokat kéne bemagolnia. A könyv ismeretében jobb döntéseket fog hozni, könnyebben azonosítja majd a valós veszélyeket, és elkerüli, hogy állandóan felesleges dolgok miatt stresszeljen.

Meg fogom tanítani arra, hogy miként ismerhetők fel a túldramatizált történetek, és felkínálok néhány gondolkozási módszert is, amelyek alkalmazásával kordában tarthatók a drámai késztetések. Ezek birtokában pedig már képes lesz maga mögött hagyni a tévképzeteit, és kialakíthat egy olyan tényalapú világképet, amely hozzásegítheti, hogy minden alkalommal diadalt arasson a csimpánzok felett.

Vissza a cirkuszba

Az előadásaim végén olykor kardot nyelek, hogy szemléltessem, a látszólag lehetetlen is lehetséges. A cirkuszi mutatványom előtt persze mindig letesztelem a közönség világgal kapcsolatos tényismeretét. Megmutatom nekik, hogy a világ egészen más, mint amilyennek gondolták, és bebizonyítom, hogy számos változás, amelyekre szerintük soha nem kerülhet sor, már meg is történt. Igyekszem felébreszteni a kíváncsiságukat aziránt, hogy mi lehetséges – ami egyébként teljesen más, mint amit hisznek, és amit a hírekben nap mint nap hallanak.

Azért nyelek kardot, mert azt akarom, hogy a közönség tagjai felismerjék, mennyire tévesek az intuícióik. Rá akarom ébreszteni őket, hogy amit megmutatok nekik – úgy a kardnyelés, mint a világgal kapcsolatos tudás –, az igaz, súgjanak bármit is az előítéleteik, és tűnjön is az bármennyire lehetetlennek.

Azt akarom, hogy amikor az emberek rájönnek, hogy tévedtek a világgal kapcsolatban, ne kínosan érezzék magukat, hanem felébredjen bennük az a csodálat, inspiráció és kíváncsiság, ami a gyermekekre jellemző, és amelyre én a cirkuszból emlékszem. Még ma is minden alkalommal megtapasztalom ezt, ha bebizonyosodik, hogy tévedtem. Ilyenkor ámulok csak el igazán: „Hű, az meg hogyan lehetséges?”

Ha tehát az olvasó jobban szeretné, hogy igaza legyen, semmint hogy továbbra is buborékban éljen; ha készen áll arra, hogy megváltoztassa a világképét; ha nyitott a kritikus gondolkozásra ösztönös reakciók helyett; és ha úgy érzi, megvan benne az alázat, a kíváncsiság és a hajlam az álmélkodásra, akkor kérem, olvasson tovább!

ELSŐ FEJEZET
A SZAKADÉK ÖSZTÖNE

Szörnyfogás a tanteremben, egyetlen papírdarabbal

Ahol az egész kezdődött

1995 októbere volt. Még csak nem is sejtettem, hogy aznap kezdetét veszi az esti előadásom után élethosszig tartó küzdelmem a globális téveszmék ellen.

– Mennyi Szaúd-Arábia gyermekhalandósági rátája? Ne tegyék fel a kezüket, csak kiabálják be! – Korábban kiosztottam az UNICEF-évkönyv 1. és 5. táblázatának másolatait. Elég unalmasnak tűntek, én mégis izgatott voltam.

– HARMINCÖT! – vágták rá kórusban a diákok.

– Igen, harmincöt. Helyes! Ez azt jelenti, hogy ezer élve született gyermekből harmincöt hal meg az ötödik születésnapja előtt. Halljam, mennyi az érték Malajziában?

– TIZENNÉGY! – harsant a kórus.

Ahogy odakiáltották a számokat, én zöld filctollal firkantottam fel azokat az írásvetítő fóliájára.

– Tizennégy – ismételtem meg. – Tehát kevesebb, mint Szaúd-Arábiában!

A diszlexiám megint megtréfált, és azt írtam fel: „Malazjia”. A diákok nevettek.

– Brazília?

– ÖTVENÖT.

– Tanzánia?

– SZÁZHETVENEGY.

Letettem a tollat, és így szóltam: – Tudják, miért foglalkoztatnak annyira a gyermekhalandósági adatok? Nem csak azért, mert törődöm a gyermekekkel. Ez az érték olyan, mint valamiféle óriási társadalmi lázmérő. A gyermekek ugyanis nagyon sebezhetőek. Nagyon sok minden végezhet velük. Ha Malajziában 1000 gyermekből 14 hal meg, az azt jelenti, hogy 986 életben marad. A szüleik és a társadalom meg tudja védeni őket azon veszélyektől, amelyek a halálukat okozhatnák: a kórokozóktól, az éhezéstől, az erőszaktól és így tovább. Ez a 14-es szám tehát azt mutatja meg nekünk, hogy a malajziai családok legtöbbjének elegendő ennivalója van, a csatornahálózatukból nem szivárog szennyvíz az ivóvízhálózatukba, hozzá tudnak férni az egészségügyi alapellátáshoz, az anyák pedig tudnak írni és olvasni. Nemcsak a gyermekek egészségét mutatja tehát meg az adat, hanem az egész társadalom minőségét is.

– Nem önmagukban a számok érdekesek – folytattam –, hanem az, amit elárulnak arról az életről, amire vonatkoznak. Látják, mennyire különböznek az értékek: 14, 35, 55, 171? Ezekben az országokban rendkívül különbözőnek kell lennie az életnek.

Felvettem a tollat.

– Akkor most mondják meg, milyen volt az élet Szaúd-Arábiában 35 évvel ezelőtt! Hány gyermek halt meg 1960-ban? A második oszlopban keressék!

– KÉTSZÁZ… negyvenkettő.

A hangerő érezhetően alábbhagyott, ahogy a diákok a nagy számot ízlelgették: 242.

– Helyes, pontosan. Szaúd-Arábia társadalma elképesztő fejlődésen esett át, nem igaz? Az ezer gyermekre vetített gyermekhalandóság alig 33 év alatt 242-ről 35-re esett vissza. Ez sokkal gyorsabb, mint ahogyan Svédországban történt. Nekünk 77 évbe telt elérni ugyanezt a haladást.

– Na és mi a helyzet Malajziával? Mi volt az érték 1960-ban?

– Kilencvenhárom – motyogták a választ. A diákok zavartan és értetlenül kezdték böngészni a táblázatot. Egy évvel korábban ugyanezeket az adatokat ismertettem a diákjaimmal, csak éppen adattáblázatok nélkül, de egyszerűen nem akaródzott elhinniük, amit a világszerte végbement fejlődésről állítottam. Az idei diákok előtt immár ott volt a bizonyíték is, az oszlopokat pásztázva ellenőrizhették, nem próbálom-e néhány kivételes esettel becsapni őket. Ennek ellenére hitetlenkedve fogadták az adatokból kirajzolódó képet, mivel az egyáltalán nem hasonlított arra, mint ami a világról a képzeletükben élt.

– Most szólok – mondtam –, hogy nem fognak olyan országot találni, ahol nőtt volna a gyermekhalandóság. A világ ugyanis összességében véve egyre jobb hely lett. Tartsunk is most egy rövid kávészünetet!

Az óriás tévképzet, miszerint „a világ két részre oszlik”

Ez a fejezet a drámaiságra hajlamos tíz ösztönünk közül az elsőről, a szakadék ösztönéről szól. Ez alatt azt az ellenállhatatlan késztetésünket értem, amely rábír, hogy a dolgokat két, gyakran egymással ellentétes csoportba soroljuk, amelyek között egy képzeletbeli szakadék – az igazságtalanság hatalmas szakadéka – tátong. Ennek az ösztönnek köszönhető, hogy az emberek képzeletében egy olyan világ jelenik meg, amely mindig csak kétféle országra vagy kétféle népre oszlik: a gazdagra és a szegényre.

A tévképzeteknek nem könnyű a nyomukra bukkanni. Az 1995. októberi este volt az első alkalom, hogy alaposabban szemügyre vehettem e fenevadat. Ez közvetlenül a kávészünet után történt, és az élmény annyira meghatározó volt, hogy azóta sem tudtam leállni a hajtóvadászattal.

Óriás tévképzeteknek neveztem el őket, mert rendkívül nagy szerepet játszanak abban, hogy az ember helytelenül látja a világot. Mind közül a szakadék ösztöne a legrosszabb. Azzal, hogy félrevezető módon a világot két csoportra – szegények és gazdagok – osztja fel, teljesen eltorzítja az ember gondolkodását a globális arányok tekintetében.

Vadászat az első óriás tévképzetre

Az előadást azzal folytattam, hogy elmondtam, a gyermekhalandóság az esőerdők törzsi társadalmaiban és azoknak a csoportoknak a körében a legmagasabb, amelyek isten háta mögötti vidékeken élnek és hagyományos mezőgazdasági termeléssel foglalkoznak.

– Az egzotikus helyeken készült dokumentumfilmek ezeket az embereket mutatják be. A szülők mindenki másnál keményebben dolgoznak a családjuk fennmaradásáért, és még így is elveszítik a gyermekeik közel felét. Szerencsére egyre kevesebb embernek kell ilyen rettenetes körülmények között élnie.

Az első sorban felemelte a kezét egy fiatal diák, félrebillentette a fejét, és azt mondta: – Ők soha nem élhetnek úgy, mint mi. – A teremben sok társa egyetértően bólogatott.

Valószínűleg arra számított, hogy meg fogok lepődni, de szó sem volt erről. Ugyanaz a fajta „szakadék-kijelentés” volt, amilyeneket már korábban is sokszor hallottam. Nem meglepett voltam, hanem izgatott. Pontosan ebben a reakcióban reménykedtem. A párbeszédünk valahogy így hangzott:

ÉN: – Elnézést, kit ért „ők” alatt?

Ő: – Hát a többi országban élőket.

ÉN: – Svédország kivételével az összes többiben?

Ő: – Nem, én… a nem nyugati országokra gondolok. Ők nem élhetnek úgy, mint mi. Nem működne.

ÉN: – Aha! (Mintha most megértettem volna.) Szóval mondjuk Japánra?

Ő: – Nem, nem Japánra. Náluk nyugati az életmód.

ÉN: – Na jó, és mi a helyzet Malajziával? Náluk nem „nyugati az életmód,” igaz?

Ő: – Nem, Malajzia nem nyugati ország. Szóval azokra az országokra gondolok, amelyek még nem tértek át a nyugati életmódra. Nekik nem is kellene. Tudja, hogy értem!

ÉN: – Nem, nem tudom, hogyan érti. Kérem, fejtse ki! Ön „a nyugatról” és „a többiekről” beszél, igaz?

Ő: – Igen, pontosan.

ÉN: – Na és Mexikó… az már „a nyugat”?

Csak nézett rám. Nem akartam őt kipécézni, de folytattam, mert nagyon kíváncsivá tett, hová vezet mindez. Vajon Mexikó már „a nyugat,” és élhetnek úgy a mexikóiak, mint mi? Vagy inkább „a többihez” tartozik, és akkor nem élhetnek úgy?

– Össze vagyok zavarodva – mondtam. – Azzal kezdte, hogy „ők és mi,” aztán megváltoztatta „a nyugatra és a többire”. Nagyon szeretném megérteni, mire is gondolt. Sokszor hallottam már ezeket a címkéket, de őszintén szólva sosem értettem őket.

A harmadik sorból egy fiatal nő sietett a fiú segítségére. Elfogadta a kihívásomat, és olyan módon, ami teljesen meglepett. Rámutatott az előtte fekvő papírlapra, és azt mondta: – Talán definiálhatnánk a dolgot a gyerekek száma alapján. „Nekünk, nyugaton” kevés gyermekünk van, és abból kevés hal meg. Eközben „nekik a többi országban” sok gyermekük van, és abból sok hal meg. – A saját nézetei és az én adataim közötti ellentmondást próbálta feloldani (az igazat megvallva meglehetősen kreatív módon) azzal, hogy javasolt egy szempontot, amelynek alapján kettéoszthatjuk a világot. Roppant elégedett voltam. A nőnek ugyanis egyáltalán nem volt igaza – amire hamarosan ő is rájöhetett –, és ami még fontosabb, konkrét értelemben véve nem volt igaza, vagyis próbának vethettem alá a kijelentését.

– Nagyszerű! Fantasztikus, igazán fantasztikus! – Fogtam a tollamat, és akcióba lendültem. – Lássuk csak, sikerül-e két csoportba sorolni az országokat aszerint, hogy mennyi gyermek születik, és mennyi hal meg!

Az addig kétkedő arcokon kíváncsiság tükröződött, nem igazán értették, mitől lett olyan jókedvem.

A nő definíciója azért tetszett, mert egyértelmű volt. Hogy kiderüljön, megállja-e a helyét, csak össze kellett vetnünk az adatokkal. Amikor arról akarunk meggyőzni valakit, hogy téves nézeteket vall, nagyon sokat segít, ha a véleményét ütköztetni tudjuk az adatokkal. Pontosan ezt tettem én is.

És ezt teszem azóta is, egész karrierem során. A tévképzetek elleni harcban első társam egy nagy szürke fénymásoló gép volt, amit az eredeti táblázatok sokszorosítására használtam. 1998-ra új társam lett – egy színes nyomtató, amelynek segítségével az országadatokat már színes buborékgrafikonok formájában oszthattam meg a diákjaimmal. Aztán magam mellé állítottam az első emberi erőforrást is. Attól kezdve vett csak igazán lendületet a dolog. Annát és Olát olyan izgalomba hozták a grafikonok és a tévképzetek „levadászására” vonatkozó elképzeléseim, hogy beálltak a zászlóm alá, miközben – mintegy mellesleg – egészen forradalmi módszert dolgoztak ki arra nézve, hogyan lehet az adattengert animált buborékgrafikonok százain keresztül megjeleníteni. A buborékgrafikon lett az általunk választott fegyver, amellyel harcba szálltunk „a világ kettéosztottságának” tévképzete ellen.

Mi a baj ezzel a képpel?

A diákjaim „róluk” és „rólunk” beszéltek, míg mások a „fejlődő világot” és a „fejlett világot” emlegetik. Valószínűleg az olvasó is használja ezeket a címkéket. Mégis mi rossz lenne bennük? Az újságírók, a politikusok, az aktivisták, a tanárok és a kutatók is hasonlóan fogalmaznak.

Amikor az emberek a „fejlődő” és a „fejlett” kifejezéseket használják, valószínűleg „a szegény országokat” és „a gazdag országokat” értik alattuk. De gyakran hallom a „nyugat/többiek”, az „észak/dél” vagy az „alacsony jövedelmű/magas jövedelmű” felosztást is. Voltaképpen mindegy is. Igazából nem számít, hogy az emberek milyen kifejezéseket használnak a világ leírására, ha azok a megfelelő képzeteket idézik fel bennük, és a jelentésük a valóságon alapul. De milyen képzetek jelennek meg valójában a lelki szemeik előtt, amikor ezekkel az ellentétpárokkal élnek? És hogyan viszonyulnak a képzeteik a valósághoz?

Nézzük hát az adatokat! A következő grafikon az egy nőre eső kisbabák számát és a gyermekek túlélési rátáját mutatja országonként.

A grafikonon minden buborék egy országot jelképez, a buborék nagysága pedig az ország lakosságával arányos. A két legnagyobb buborék Kína és India. A bal oldalon vannak azok az országok, ahol a nőknek sok gyermekük van, a jobb oldalon azok, ahol kevés. Minél magasabban helyezkedik el egy ország, ott annál jobb a gyermekek túlélési rátája. Ez a grafikon pontosan azt ábrázolja, amit a harmadik sorban ülő diákom javasolt a „mi és ők” vagy „a nyugat és a többiek” felosztáshoz. Ebben az esetben a két csoportot „fejlődő”, illetve „fejlett” országokként jelöltem meg.

Figyeljük meg, milyen szépen beleillenek az országok a két keretbe (fejlődő és fejlett), s hogy a két keret között mekkora űr van, ahol csupán 15 kisebb ország (például Kuba, Írország vagy Szingapúr) található, amelyek együttesen is csak a világ lakosságának 2 százalékát jelentik. A „fejlődő” keretben 125 buborék van, köztük Kína és India is. Ezen országokban a nőknek átlagosan ötnél több gyermekük van, és a gyermekhalál is elég gyakori: a gyerekeknek kevesebb mint 95 százaléka marad életben, ami azt jelenti, hogy több mint 5 százalékuk meghal az ötödik születésnapja előtt. A másik, „fejlett” feliratú keretben 44 buborék van, köztük az Egyesült Államok és Európa túlnyomó része. Ezekben az országokban egy nőre kevesebb mint 3,5 gyermek jut, és a gyermekek túlélési rátája magasabb 90 százaléknál.

A világ tehát szépen beleillik két keretbe, avagy skatulyába. Pontosan ilyen skatulyákat képzelt el a harmadik sorbeli diák is. Ez a kép egyértelműen egy olyan világot mutat, amely két csoportból áll, köztük pedig szakadék tátong. Milyen kis takaros minden! Egyszerű és érthető. Mire fel akkor ez a cécó? Miért baj, hogy az országokat „fejlettként” és „fejlődőként” címkézzük? Miért is okoztam akkor nehéz perceket a diákomnak, aki „rólunk és róluk” beszélt?

Nos, azért, mert a grafikon a világ 1965-ös állapotát ábrázolja! Azt az időszakot, amikor fiatal voltam. És ez a gond. Használna az olvasó egy 1965-ös térképet, hogy annak alapján eljusson valahová az országában? Örülne annak, ha az orvosa olyan kutatási eredményekre hivatkozva állítaná fel a diagnózist és javasolná a kezelést, amelyek 1965-ben a legújabbnak számítottak? Az alábbi kép a világ jelenlegi állapotát szemlélteti.

A világ teljesen megváltozott. Az országok túlnyomó többségében – a legnagyobbakat, Kínát és Indiát is beleértve – már kicsik a családok és ritka a gyermekhalál. Nézzük csak a bal alsó sarkot: az a rész szinte üres. Az összes ország a kevés gyermek és a magas túlélési arány felé halad. Sőt, az országok többsége már el is érte ezt. Az emberiség 85 százaléka a korábban „fejlettnek” nevezett keretbe illeszkedik. A fennmaradó 15 százalék java része pedig a két keret között van. Csak 13 ország és a világ lakosságának 6 százaléka található továbbra is a „fejlődő” keretben. Ám amíg a világ megváltozott, a világkép ugyanaz maradt, legalábbis a „nyugatiak” fejében. A legtöbbünk még mindig teljesen elavult nézeteket vall a világ többi részéről.

Az, hogy a világ alapvetően megváltozott, nem csak a családok méretében és a gyermekek túlélési arányában mutatkozik meg. Hasonló változás tapasztalható az emberi élet szinte valamennyi területén. A jövedelem szintjét, az idegenforgalmat, a demokráciát, az oktatáshoz és az egészségügyi ellátáshoz vagy az elektromos áramhoz való hozzáférést ábrázoló grafikonokról is ugyanezt olvashatnánk le: a világ régen két csoportra oszlott, de ez ma már nincs így. Ma a legtöbb ember valahol középen helyezkedik el. Nincs szakadék a Nyugat és a többiek, a fejlett és a fejlődő országok, a gazdag és a szegény között. Valamennyiünknek fel kellene hagyni azzal, hogy a kategóriapárok használatával a szakadék meglétét sugalljuk.

A diákjaim elkötelezett, globálisan tudatos fiatalok voltak, akik jobb hellyé akarták tenni a világot. Megdöbbentett, mégis mennyire tudatlanok a világra vonatkozó legalapvetőbb tényekkel kapcsolatban. Megdöbbentett, hogy őszintén hitték, létezik két csoport, a „mi” és az „ők”, ahogy azt is megdöbbentő volt hallanom tőlük, hogy „ők” nem élhetnek úgy, mint „mi”. Hogyan lehetséges az, hogy egy 30 éves világképre hagyatkozva élték az életüket?

Ahogy azon az 1995-ös októberi estén hazafelé kerékpároztam az esőben, a hidegtől elgémberedett ujjaim ellenére is éreztem, hogy tűz ég bennem. A tervem bevált! Azzal, hogy bevittem a tanterembe az adatokat, be tudtam bizonyítani a diákjaimnak, hogy a világ nem oszlik két részre. Végre sikerült levadásznom egy tévképzetet. Erős késztetést éreztem, hogy folytassam a harcot. Rájöttem, hogy érthetőbbé kell tennem az adatokat. Ez segítene abban, hogy több embernek és meggyőzőbben be tudjam bizonyítani: a véleményük nem több egy érzésnél, amit nem lehet adatokkal alátámasztani. Segítene eloszlatnom azt az illúziót, hogy tudnak bizonyos dolgokat, miközben csak érzésekről beszélnek.

Húsz évvel később egy flancos koppenhágai tévéstúdióban ülök. A „megosztott” világkép 20 évvel öregebb és 20 évvel elavultabb. Élő adásban vagyunk, a riporter a fejét félrebillentve megszólít: – Még mindig óriási a különbség a gazdag világ, azaz a javarészt régi, nyugati világ és a világ többi, nagy része között.

– Ezt teljesen rosszul látja – felelem.

Ismét elmagyarázom, hogy a „szegény fejlődő országok” már nem léteznek jól elkülöníthető csoportként. Ma már nem létezik az a bizonyos szakadék. Az emberek többsége, vagyis a 75 százaléka manapság közepes jövedelmű országokban él. Nem szegények, nem is gazdagok, hanem valahol a kettő között találhatók, és már elkezdtek elfogadható életet élni. A skála egyik végén még mindig akadnak országok, ahol a lakosság többsége szélsőséges és elfogadhatatlan szegénységben él; a másik végén pedig ott van a jómódú világ (Észak-Amerika, Európa és néhány további ország, mint Japán, Dél-Korea és Szingapúr). De a túlnyomó többség már középen helyezkedik el.

– És mire alapozza ezt az állítást? – folytatja a riporter, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy provokáljon.

Sikerül is neki. Akaratom ellenére ingerültté válok, ami a hangomból és a szavaimból is kivehető: – A Világbank és az Egyesült Nemzetek által összeállított normál statisztikákra. Ezekben nincs semmi vitatható. Ezek tények, amelyek nem képezik vita tárgyát. Nekem van igazam, ön pedig téved!