HELGA FLATLAND

Egy modern család

Prae Kiadó, Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Helga Flatland: En moderne familie, H. Aschehoug & Co.

(W. Nygaard) AS, 2017.

Fordította: Medgyesi Ágota

Felelős szerkesztő: Molnár T. Eszter

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

A borítót az eredeti norvég kiadás ötletének kreatív
felhasználásával Szalay Miklós készítette

Minden jog fenntartva.

Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó
rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Helga Flatland, 2021

Published in agreement with Oslo Literary Agency

Hungarian translation © Medgyesi Ágota 2021

Hungarian edition © Prae Kiadó, 2021

A mű magyar fordítása a NORLA támogatásával jelent meg.

This translation has been published with the financial support of NORLA.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2021

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6199-36-2

Liv – 1. fejezet

Az Alpok csúcsai úgy bukkannak elő a Közép-Európát borító sűrű felhőtakaróból, mint cápafogak egy állandóan harapásra nyitott szájban. A hegycsúcsok különböző irányokba nyomják a szelet, minden oldalról beletépnek a repülő testébe, mi pedig annyira kicsik vagyunk, ahogy itt ülünk. Előttem a fejek a széllökések ritmusában bólogatnak. Arra gondolok, hogy az alattunk elterülő tájon élő lakosság több mint fele szerint a szülők verhetik a gyereküket. Pillantásommal a saját gyerekeimet keresem, de nem látszanak ki a négy sorral előttem lévő üléstámlák mögül. Mellettük Olaf fejét félig a kabin falának, félig az ülésnek dönti. Előtte Ellen, és a rések között látom, hogy anya Ellen vállára hajtja a fejét és alszik. Apa jön felém a folyosón, új Bose fejhallgatója a nyaka körül, a vécére is bevitte vajon? Hirtelen elérzékenyülök és rámosolygok, de nem lát. Leül Håkon mellé, csak arcának egy részét látom, a magas arccsontokat, az orra hegyét, ami kissé kékes az előtte lévő monitor fényében.

Akárkik lehetnének. Akárkik lehetnénk.

Rómában esik az eső. Mindenki felkészült erre, már három hete minden nap megnézzük az időjárás-jelentést, megbeszéltük telefonon, üzenetben és a Facebook-csoportban, hogy nem számít, április van, és kiszámíthatatlan az időjárás, és egyébként is mindenképpen melegebb lesz, mint Norvégiában, és nem az időjárás miatt jövünk – de a tavaszi napsütés és a közel húszfokos meleg az oslói reptéren észrevehetően kellemesebb volt, mint a tizenhárom fok és eső a Fiumicinón. Lehet, hogy a korai lelkesedés miatt, de az izgalom és jóakarat, amivel a Gardemoen reptérre érkeztünk, megfogyatkozott a repülőút alatt; az első szakaszt teljesítettük, mindenki leeresztett egy kicsit.

Már itt, a reptéren tolakodónak érzem a többiek jelenlétét, próbálom elkapni Olaf tekintetét és meggyőződni arról, hogy ő is ugyanazt érzi; Róma és minden körülötte, minden, ami idetartozik, az csak a mienk. Most máshogy megyek át az érkezési csarnokon, nem úgy eresztem ki a levegőt, mint amikor Olaf és én egyedül vagyunk itt, nem érzem azt a reszkető örömöt. De Olaf azzal van elfoglalva, hogy vonatjegyet vegyen mindenkinek, és engem bosszant saját hálátlanságom, önteltségem. Kompenzálok, felemelem Heddát, puszit adok az orrára, és megkérdezem, hogy megijedt-e a rázkódásoktól. Fészkelődik a szorításomban, biztos felpörgött a sok keksz és csoki miatt, amit Olafnak csak végszükség esetén szabadott volna odaadni neki.

Két napot töltünk Rómában, mielőtt továbbmegyünk Olaf öccsének házába egy tengerparti faluba. Két nap túl kevés és túl sok, erre gondolok, ahogy nézem saját kis családomat – amit Olaffal közösen teremtettünk – és a családot, amiből jövök.

Apa négy nap múlva lesz hetvenéves. Tavaly a születésnapi vacsorán megkocogtatta a poharat, és bejelentette, hogy a következő évi születésnapi ajándéka saját magának és az egész családnak az lesz, hogy befizet mindannyiunkat egy utazásra. Bárhova, mondta hangosan. Az akkor négyéves Hedda felé fordult, és hozzátette: lehet, hogy egészen Afrikáig utazunk!

Maga az ötlet, ahogy az egészet előadta, és a hatvankilencedik születésnapját megelőző hónapok túlfűtött hangulata annyira nem volt rá jellemző, hogy utána Ellen naponta küldött át listákat az agydaganat tüneteiről. Olaf azt mondta, biztosan csak arra reagál így, hogy nemsokára betölti a hetvenet, de Ellen és én ellenkeztünk: ő nem az a fajta, akit a saját kora zavar, mindig kifigurázta azokat, akik úgymond válságot éltek meg a születésnapjukkor – akik féktelen viselkedéssel kompenzáltak, ez csak kifogás, mondta, hogy kielégíthessék az igényeiket. Apa egyébként sem tűnt betegnek vagy válságban lévőnek, és az aggodalmunkat legyűrte az ajándék nyaralás csábítása, így Ellen és én végül nem foglalkoztunk ezzel tovább.

Talán húsz éve már, hogy nem voltunk együtt nyaralni, azóta, amikor a „család” fogalmába még csak Ellen, Håkon, én és apa meg anya tartoztunk. Előfordult, hogy átfedéseket terveztünk a nyaraló beosztásánál, hogy anya és apa, Håkon és talán Ellen néhány nappal tovább maradtak, mielőtt Olaf, én és a gyerekek átvettük a házat, de egy ilyen út – egy ilyen „na most együtt utazunk” út – nem volt azóta, amióta korai húszas éveim valamelyikében együtt ültünk Ellennel és Håkonnal egy bérelt kocsi hátsó ülésén Provence-ban.

Nem emlékszem, hogy olyan idegennek éreztem volna magunkat akkor, mint most. Az eltávolodás Oslótól, a tåseni háztól, a megszokott keretektől, a beszélgetéseinkben és találkozásainkban ismétlődő mintáktól, az asztalnál kialakult ülésrendtől megváltoztatja a dinamikát. Most senki nem tudja, hogyan viselkedjen, mihez igazodjon, milyen szerepet töltsön be. Lehet, hogy ebbe az is belejátszik, hogy három felnőtt gyerek vagyunk, akik a szüleikkel nyaralnak.

Az afrikai ötletet – Heddát kivéve – mindenki gyorsan elvetette, és végül Olaf javasolta, hogy jöjjünk Olaszországba, ahol megkaphatjuk az öccse nyaralóját. Olaf senkinek sem szeret tartozni, és a gondolat, hogy apa fizeti az utat neki és a gyerekeknek, hamar elviselhetetlen lett számára. Nem ajánlhatsz fel pénzt, mondtam neki, az olyan leereszkedő lenne. Végül abban egyeztünk meg, hogy apa fizeti a repülőjegyeket és a római szállodát, a nyaralás többi részét pedig Olaf öccse házában töltjük ingyen.

Túl nagyok vagyunk Olaszországhoz. Magasak, fehérek és szőkék, alig férünk el az asztal körül az étteremben. A bútorokat és a berendezést a kicsi, kecses olaszokhoz igazították, nem apa vagy Håkon 195 centiméteréhez, nem ilyen hosszú karokhoz és lábakhoz, nem hozzánk. Bepréseljük magunkat a székekre, könyökök és térdek, túl sok egymáshoz ütköző végtag. Ellen és Håkon vitatkoznak az ülésrenden, hirtelen tinédzserek megint; emlékszem, hogy az autó hátsó ülésén megjelöltük az párnák szélét, az volt a határ – azon még a kabát csücskének sem szabadott átlógnia. Még a körülöttünk lévő levegőburok határát is a párna széle jelezte. Håkon csak hároméves volt akkor, de nővérei és a határvonalak, amelyek mellett felnőtt, a kocsiban, a sátorban, az étkezőasztalnál és általában az életben – ezek jelentették a szabályokat számára.

Egy olasz család ül mellettünk, többen vannak, mint mi, és kisebb asztal körül ülnek, szép sorjában eszik a fogásokat, ahogy Olaf és én is próbáltuk, amikor először voltunk Rómában. Azt mondtuk a pincérnek, hogy pontosan azt kérjük, amit a mellettünk ülő család. Már többször megfigyeltem ezeket a nagy olasz családokat, ahogy minden este letelepednek és több órán át esznek, gyerekekkel, nagyszülőkkel, nagyhangúan és gesztikulálva, mint a filmekben, és ilyenkor mindig hiányzott a családom, bár már akkor megértettem, hogy mi akkor sem lennénk olyanok, ha itt lennének. Most itt vannak. Itt ülünk az asztal körül: anya, apa, Ellen, a barátja, Simen, Agnar és Hedda, Olaf és én és Håkon.

Apára nézek, ő ül az asztalfőn, és hirtelen észreveszem, hogy pont úgy helyezkedünk el itt is, ahogy otthon, anya és apa házában szoktunk. Mindig apa ül az asztalfőn, anya tőle balra, én anya mellett, anyával szemben Håkon és mellette Ellen. A később csatlakozóknak, barátoknak, Olafnak, Agnarnak és Heddának ehhez a rendhez kellett igazodniuk, bár nem hiszem, hogy ezen bármelyikünk is gondolkodott volna. Egyvalaki lázad csak ellene csendesen, Simen – azon kevés alkalommal, amikor ott van a családi összejöveteleken, ledobja magát Ellen mellé – Håkon helyére –, karját Ellen széktámlájára teszi, és tüntetően kapaszkodik belé, amíg mindenki el nem foglalja a helyét.

Apának vastag szálú, ősz haja van, a sötétre, amit a kiskori képeinken látok, alig emlékszem, számomra mindig ilyen ősz volt, mint most. Találkozik a tekintetünk, mosolyog, vajon mire gondol, elégedett, ilyennek képzelte? Lehetséges, hogy nem is képzelt semmit, nem szokta előre elképzelni a dolgokat, viszont az én elképzeléseimhez mindig volt valami megjegyzése: meg kell próbálnod elfogadni a dolgokat úgy, ahogy vannak, Liv, mondta, amikor fiatalabb voltam, és elkeseredetten zokogtam nyaralások, kézilabdameccsek vagy dolgozatok miatt, amik nem úgy sikerültek, ahogy én elképzeltem. Képtelen voltam elmagyarázni apának, mennyire fontos, hogy pont úgy legyen, ahogy azt elképzeltem, hogy minden kicsi és nagy történésnek és teljesítménynek előrelátható utat kell követnie, hogy ne váljon kaotikussá és megfoghatatlanná. Az életet soha nem lehet az utolsó részletig előre megtervezni, mondta apa, el kell fogadnod, hogy nem tudsz mindig mindent irányítani.

Most anya felé hajol, a bal fülére – ami az asztalnál anya felé esik – nem hall jól, anya a szájához emeli a kezét, hogy az étterem zaját kiszűrje a mondandójából – vagy épp ellenkezőleg. Apa nem néz rá, mosolyog és bólogat.

– Na, döntöttetek? – kérdezi hangosan, és meglobogtatja felénk az étlapot, még mielőtt anya elvenné a kezét a szájától.

Alig telt el két perc, mióta megkaptuk az étlapot, még ő maga sem nyitotta ki.

– Először is, rendeljünk egy kis bort! – mondja anya.

Apa erre sem válaszol. Alaposan tanulmányozza a kínálatot. Anya odahajol a rossz füléhez, és hangosan elismétli, apa bólogat, de nem szól semmit, lefelé néz. Anya mosolyog, de nem rá, és nem valamelyikünkre. Kinyitja a borlapot.

Nem kell azért állandóan együtt lennünk, mondta anya, amikor a Rómában töltendő két napot tervezgettük, és Håkon megjegyezte, hogy rajta kívül senki sem érzi szükségét, hogy elmenjen a MAXXI múzeumba. Szükség, ismételte meg anya; ez nem egy szükséglet. Úgy beszéltek erről, mintha olyan alapvető lenne, mint az evés, pedig csak egy vágy, és úgy gondolom, ez hozzátartozik, mondta, és én annak ellenére, hogy Håkon és Ellen is ott voltak, szokás szerint azt éreztem, nekem szánta, a szavak mögötti üzenettel engem kritizált, ezúttal azért, mert Olaf és én többször is nyaraltunk már Rómában, mégsem voltunk egyetlen múzeumban sem. Igazából mindent támadott, ahogy nyaraltunk, ahogy a gyerekeinket neveltük, ahogy éltünk – és ezzel a támadással minden alkalommal ugyanoda talál, már annyira belém épült, hogy nem is tudok konkrét gondolatokat megfogalmazni, csak az emlékeimben tárolt szúró érzést, ami ellen meg kell védenem magam. Egész Róma egy múzeum, mondtam gyorsan, annyi látnivaló van, hogy szerintem fölösleges. Fölényesen mosolygott, úgy, ahogy akkor szokott, amikor átlát a védekezésemen, vagy olyat mondok, amit ő még most is kisfelnőttesnek nevez. Ne legyél olyan kisfelnőtt, mondja, és én ilyenkor elfelejtem, hogy már elmúltam negyven.

Tényleg nem kell mindig együtt lennünk, mondta, és ránk nézett, hogy lássa, milyen hatással vannak ránk a szavai, és most, ahogy itt állunk a Colosseum előtt, beszorulva egy japán turistacsoport forgatagába, biztos vagyok benne, Ellen és Håkon is úgy érzik, hogy inkább el kellett volna mennünk anyával a múzeumba.

Apa egyedül ment a Vatikánba. Nem kérdezte, hogy akar-e valaki vele tartani, csak bejelentette reggelinél, hogy mára ezt találta ki magának. Van valami fura ebben a felállásban, mondtam Olafnak reggeli után, valami van velük. Te is látod, erősködtem, de magam sem tudom, mit vettem észre, egyrészt rég voltak ilyen kedvesek egymással, viccelődtek, szívből nevettek a másik történetein, és lelkesen vetették bele magukat a másik által indított vitákba, mintha az álláspontjuk vagy véleményük újdonság lett volna, vagy másképp hallották volna meg. Másrészt talán hiányzott a meghittség, távolságtartás volt körülöttük és közöttük.

Olaf szerint nem kellene ennyire rájuk fókuszálnom, mi is nyaralunk, mondta, és kétlem, hogy bármi jobb lesz attól, ha folyton őket vizsgálod, elemezve az összes mozdulatot és tekintetet. Nem is ezt csinálom, mondtam, erre Olaf nevetett.

Agnar ragaszkodik hozzá, hogy beálljon a Colosseum előtt a sorba. Nem látjuk, hol kezdődik és hol a vége, órákig fog tartani. Ellen és Håkon nevetnek, rázzák a fejüket, azt mondják, hogy inkább beülnek abba a kávézóba, ami mellett eljöttünk a másik oldalon. Olafra nézek, ő széttárja a kezét.

– Egyedül is be tudok menni – mondja Agnar.

– Megőrültél, dehogy mész – válaszolok, szinte automatikusan.

Agnar Olafra néz.

– Végül is semmi akadálya – mondja Olaf.

– De igenis, van akadálya, Olaf – mondom én.

Agnar épphogy tizennégy éves, és szerintem korához képest kicsit éretlen. Olaf szerint pont elég érett. A legtöbb helyzethez még mindig olyan gyerekes a hozzáállása, hogy majd úgyis megoldódik minden, nem gondol a következményekre, csupán az élvezet elve vezérli. Később rendre megbánja, teljesen kikészül és kétségbeesik, amikor megérti, hogy Olaf és én aggódtunk érte, mert például egy óra késéssel ért haza, és nem vette fel a telefont – de aztán pár nappal később pontosan ugyanúgy megismétlődik az eset. Elmondtuk neki, hogy ez önzés, hogy muszáj igyekeznie, hogy meg kell tudnunk bízni benne, de közben tudom, hogy ez nem a bizalomról szól – nem direkt csinálja, hanem ahogy ő is mondja, csak mindig elfeledkezem magamról, amikor valami leköt. Tudom, és megértem, hogy olyankor mindenről megfeledkezik, de Olaffal tanácstalanok vagyunk, hogy hogyan kezeljük a helyzetet. Olaf egyébként teljesen magára ismer benne, és azt gondolja, hogy a legjobb, amit tehetünk, ha több szabadságot adunk neki, nem kevesebbet. Amikor négy nappal az utazás előtt otthon, Oslóban a reggelinél ültünk Bűnbánó Agnarral – ahogy Olaf szólítja az ilyen konfrontációk után, amikor Agnar azt sem tudja, hogyan tegyen a kedvünkre: kávét főz, reggelit készít, ajánlkozik, hogy vigyáz Heddára, és így tovább a kedveskedések végtelen sora –, nyitott voltam, hogy próbáljuk meg.

De nem itt, nem Rómában. Ne csináld, Olaf, üzenem a tekintetemmel.

– Nálam van a telefonom – mondja Agnar.

– Amit ugyebár csak akkor használsz, amikor neked jó – mondom. – Inkább veled megyek.

Nem tagadhatom meg tőle, hogy bemenjen a Colosseumba, pont most, amikor végre ennyire foglalkoztatja valami. A történelem és az építészet meglepően érdekli az utóbbi években, úgyhogy amikor elmondtam, hogy Rómába készülünk, felragyogott a tekintete.

– Nem, nem kell jönnöd, egyedül szeretnék menni – mondja Agnar, türelmetlenül toporog, idegesen babrálja a bal fülét, ugyanúgy, mint Håkon szokta a stresszes helyzetekben.

– Nem arról van szó, hogy mit szeretnél, hanem hogy nem mehetsz – mondom. Hedda húzza a kezemet, le akar ülni a koszos járdaszegélyre, felveszem újra, nyafogni kezd, úgy lóg a karjaimban, mint egy majom, a vállam sajog.

– De mehet. Figyelj, így csináljuk – mondja Olaf, és átfogja Agnar mindkét vállát, maga előtt tartja és a szemébe néz. – Van két órád. Azaz háromig. Ez azt jelenti, hogy ha addig nem jutsz be, ki kell állnod a sorból. Háromkor találkozunk abban a kávézóban, ott fent – mondja Olaf, és a kávézó felé mutat, amerre Håkon és Ellen tart.

Agnar bólint, szinte bénultan, nem mer rám nézni, fél, hogy tönkreteszem a lehetőséget az ellenvetéseimmel. Viszont Olafnak és nekem van egy majdnem megszeghetetlen megállapodásunk, hogy a gyerekek előtt mindig egyetértünk egymással, a nevelésben, a szabályok és határok tekintetében következetesen és összhangban lépünk fel, így nem tehetek mást, bólintok. Én is büszke vagyok rá, hogy foglalkoztatják olyan dolgok, amik más tizennégy éveseket egyáltalán nem érdekelnek – azt kívánom, bárcsak itt lenne anya és hallaná.

Olaf ellenőrzi, hogy Agnar telefonja fel van-e töltve, pénzt ad neki, amit a zsebében kell tartania és nem szabad elővennie, amíg a pénztárhoz nem ér, és elmondja, hogy tízpercenként az órára kell néznie, és hogy ez egy próba, amin meg kell felelnie, ha meg akarja kapni a kívánt szabadságot. Megértette, Agnar?

– Tízpercenként. Három óra. Pénz. Kávézó. Értettem! – mondja Agnar, és mosolyog azzal a gyönyörű mosolyával, azon a lágy, bizalommal teli arcocskáján, ami minden gyerekrabló és pedofil álma – émelygek az idegességtől –, azzal eltűnik a tömegben.

Olaf elviszi Heddát egy közeli játszótérre, én meg elindulok a kávézó felé, tízlépésenként megfordulok, hogy látom-e Agnart a sorban, nem emlékszem, milyen voltam tizennégy éves koromban, de elég biztos vagyok benne, hogy sose akartam volna egyedül menni egy idegen városban sehova.

Håkon és Ellen egy terasz szélén ül, innen látszik a Colosseum. Simen tovább akart aludni, és majd ebédkor csatlakozik hozzánk. Nem felkelni, nem kimenni, nem csinálni valamit: nálunk a családban ez elképzelhetetlen, amikor nyaralunk. Nekem az a nyaralás, ha sokáig alhatok, figyelmeztetett Simen tegnap a vacsoránál. Apa feszülten mosolygott. Elképzelem, hogy Simen is az a típus, aki nyugodt lélekkel nézi a tévét egy szabadnapon, amikor kint szép az idő, ami teljes fizikai képtelenség lenne Håkonnak, Ellennek vagy nekem. Bár már felnőtt vagyok, lelkiismeretfurdalásom van, ha nem használom ki a szép időt, ahogy ezt apa életszabályként belénk sulykolta, minden egyes napsütötte szombaton és vasárnap, mióta csak megszülettünk.

Håkon vesz egy üveg vörösbort, kérek a pincértől poharat. Ellen a kezével letakarja a poharat, amikor Håkon tölteni akar neki.

– Penicillinkúrán vagyok megint – mondja; az utóbbi évben visszatérő húgyúti fertőzés gyötri.

– Amilyen gyakran szeded, te nagymértékben hozzájárulsz a világ antibiotikumrezisztencia-szintjének emelkedéséhez. Lehet, hogy inkább meg kellene próbálnod kicsit több áfonyalevet inni – mondja Håkon.

– Érdekes, hogy a húgyúti fertőzések szakértője lettél, Håkon. Van valami a világon, amit nem tudsz? Valami, amiről nincs véleményed? – vág vissza Ellen a szemét forgatva, de közben azért mosolyog.

Kicsit megnyugszom ettől a kis szóváltástól, de érzem, hogy még erősen ver a szívem, tekintetemmel a turisták tömegét pásztázom, Agnar biztosan elkeveredett közöttük, és nem találja az utat. Nagyot kortyolok a borból, lehunyom a szemem és nyelek. Egy pillanatra irigylem Håkont és Ellent, akik felelősség nélkül, szabadon ülnek itt, és nem kémlelnek mást, csak a napot, ami időnként előtűnik a felettünk lévő vékony felhőtakaró mögül.

Ritkán vagyunk együtt csak mi hárman. Amióta Håkon idősebb lett, azóta találkozunk néha, megiszunk egy sört vagy beülünk valahova vacsorázni, amit mindig én vagy Ellen kezdeményezünk. Ellen két évvel fiatalabb nálam, Håkon nyolc évvel fiatalabb Ellennél – néhány hete volt a harmincadik születésnapja. Az utóbbi években kezdett magától is keresni, kisebb lett köztünk a távolság, mint amikor ő tízéves volt, én meg húsz, most felnőttként máshogy ismerjük meg egymást – annak ellenére, hogy a hierarchia továbbra is adott. Azt hiszem, Ellen és Håkon kapcsolata teljesen más, sokkal többet vannak együtt, biztosan hasonlóbbnak érzik magukat egymáshoz, és tényleg jobban is hasonlítanak: mindketten anyára, az ő szőke haját és nagy szemét örökölték. Ellennek az alkata is anyáé, az ő domborulatait és alakját örökölte, kecsesen és hívogatóan lágy és telt, teljesen különbözik tőlem, én mindig vékony voltam, szinte szögletes.

Szívesen cseréltem volna, szívesen vettem volna, ha az enyém lehet Ellen teste, most is emlékszem, milyen borzalmas volt, amikor tizenhat éves koromban ő, a nálam két évvel fiatalabb sokkal formásabb volt – és a melle is nagyobb, mint az enyém. A fiú osztálytársaim telefonáltak hozzánk, és Ellennel akartak beszélni. Olyan dühös voltam rá akkor, a naplómba azt írtam, hogy gyűlölöm, és száz meg száz okot találtam rá, hogy miért: annyit nyaggatott, egy tapadós kis szaros volt. Ráadásul előbb lett barátja, mint nekem – ott ült velünk a vacsoraasztalnál, és játszadozott Ellen hajával –, akkor azt mondtam anyának, hogy el akarok költözni. Mindent mondtam, csak azt nem, hogy Ellen miatt, de utólag tudom, hogy anya keresztüllátott rajtam. Megírtam a naplómban, hogy anya kirándulni vitt, meglátogattuk nagymamát és nagypapát, elmentünk ketten vacsorázni, moziba, sok időt töltött velem Ellen nélkül. Csak úgy mellékesen említettem meg mindezt, egy félmondatban, amikor például a filmről írtam, amit láttunk. Nem gondolkodtam el ezen, nem ismertem fel anya teljesen nyilvánvaló igyekezetét, vagy talán túl kellemetlen volt még a napló felé is, hogy azért sajnálnak, mert van egy húgom, aki mindenben sokkal sikeresebb nálam.

Kis villanásokban még most is ráismerek erre a szégyenletes és mindent felülíró irigységre, fellángol bennem, amikor látom, milyen pillantásokat kap, ha együtt megyünk az utcán vagy ülünk egy kávézóban, amikor régi, fiatalkori képeket nézek magunkról, vagy a legrosszabb, amikor látom, hogyan beszél néha Olaffal – nem, fordítva, amikor azt látom, hogyan beszél vele Olaf. Soha nem kérdeztem erről Olafot, annak ellenére, hogy gyermeki erővel törnek fel bennem a legbanálisabb kérdések: Szerinted szebb, mint én? Ha teheted, őt választottad volna? Még a legrosszabb veszekedéseink közben sem, amikor már azt sem tudom, mit teszek, vagy mit mondok. Többször ki akartam ordítani magamból, főleg az elején, de mindig megálltam időben, egy barátnőre vagy egy kolléganőre hárítottam: azt hiszed, nem látom, hogyan nézel rá, kiabáltam, hogyan fordulsz felé és nyílsz meg, tényleg azt hiszed, hogy van esélyed, hogy érdekled őt?, annyira kicsinyes, annyira ciki, de jobb, mintha kimondtam volna.

Ellen és én a húszas éveink elején kerültünk igazán közel egymáshoz. Akkor ismerkedtem meg Olaffal, és Ellen új szerepet töltött be számomra. Hirtelen ő lett az, akinek mindent elmondhattam – egy ember, egy testvér, egy közeli társ, nem csupán mindannak a megtestesítője, ami lenni szerettem volna, és ami nem lehettem. Újságírást tanultam, egy barátnőmmel béreltünk lakást a Majorstua negyedben, Ellen még otthon lakott. Az elköltözésem utáni évben szerintem a családi eseményeket kivéve nem láttuk egymást, és emlékszem, milyen jó volt külön élni tőlük, nem kellett minden reggel Ellenhez hasonlítva látnom önmagamat, és olyan barátokkal találkozhattam, akik nem ismerték. Aztán megismerkedtem Olaffal, és az Ellennel kapcsolatos ellentmondásos érzéseim egyszerre túlzónak és gyerekesnek tűntek, egyre közelebb kerültünk egymáshoz, és miután megszületett Agnar és Hedda, a régi érzésekből csak rezdülések maradtak, emlékeztetőnek.

Két és fél pohár bor és annyi napsütés után, amitől úgy érzem, leégett az orrom hegye, már nyugodtabb vagyok. Örülök, hogy Olaf átvette az irányítást, örülök, hogy Agnar láthatta a Colosseumot, és hogy olyan szülei vannak, akik felelősen adnak neki szabadságot. Örülök, hogy ebben a turistás kávézóban ülök Rómában a testvéreimmel, míg anyánk olasz kortárs műveket néz, apánk pedig a Vatikánban bóklászik.

Azok után, hogy milyen értetlenül nézett rám Håkon és Ellen, amikor, még mielőtt leültem volna az asztalhoz, elmondtam nekik, mennyire stresszelek, már nem merek az Agnar miatti aggódásomról beszélni. Máskor is hosszan vitáztunk erről, tudom, hogy Håkon szerint túlgondoskodó vagyok, túl sok a szabály, és ezért túl sok az aggodalom is. Ellen elragadtatással figyeli, mennyire támogatjuk a gyerekeket, ezt ő mondta többször is így, ironikusan, bár az utóbbi évben már arra sem vette a fáradságot, hogy kommentálja – csak a háttérbe húzódott, valahányszor a gyereknevelésről kezdtünk beszélni. Bár értem, amit mond, szerinte mi egy trendet követünk, nem tudom, hogyan lehetne másképp csinálni. Csak Agnarral és Eddával szúrnék ki, kívülállónak éreznék magukat, ha fellázadnék az intenzív követés ellen, amit manapság elvárnak a szülőktől.

– Fél három van – szól Ellen, és belevág Håkon szavába, aki épp arról elmélkedik, hogy az olasz családokat nagynak képzeljük el, pedig ma átlagosan alig több mint egy gyerek születik.

– Azon túl, hogy ez a gazdasági hanyatlás és a rossz családpolitika bizonyítéka, önmagában nem katasztrofális. Épp ellenkezőleg – mondja. – A világ úgyis túlnépesedett.

Ellen túlharsogja a mondat utolsó szavait, hangosan beszél és anyát parodizálja, ahogy anélkül, hogy erre bárki megkérte volna, az órájára néz, és megállapítja az időt.

Régóta húzzuk emiatt, ez egy saját vicc lett Håkon, Ellen és köztem, meg Olaf és Agnar és köztem is. Ezzel együtt van benne valami biztonságos, semleges és tájékoztató jellegű. Anya hanglejtésével mondjuk, mintha őt figuráznánk ki, de Håkon, Ellen és én is hozzászoktunk, hogy jelezzük egymásnak és másoknak a pontos időt, hogy ezzel megtörjük a csendet különböző társasági eseményeken, vagy csupán tájékoztatásként.

Nevetek, nem ismerek senkit, aki Ellennél jobban tudna parodizálni másokat, képes megfigyelni és utánozni a legkisebb mozdulatot, mimikát, egy apró fejmozdulat vagy egy pillantás, és hirtelen anyává változik, vagy nagymamává, egy barátnővé, vagy bármelyik ismert politikussá, színésszé.

– Köszönöm – mondom.

– Úristen, nyugodj már meg, tizennégy éves – mondja Håkon.

Azonnal egyetértünk abban, hogy Ellen engem akar megnyugtatni a pontos idő bemondásával, közösek az asszociációink, közös a referencia. Vajon ez a gének miatt van, vajon ugyanúgy lettünk programozva, azért értjük egymást ilyen ösztönösen, vagy csak tanult gondolkodás, beszédmód, asszociációk és következtetések? Bármi is ez, de Håkon, Ellen és köztem van egy ki nem mondott, állandóan érzékelhető, helytől és időtől független kötelék.

Amikor friss diplomás újságíró voltam, és szabadúszóként dolgoztam egy női magazinnak, egyszer riportot készítettem egy ikerpárról, akiket születésükkor elválasztottak. A szokásos történetektől eltérően, amelyekben születéskor elválasztják az ikreket, itt egy egypetéjű ikerpárról volt szó, akik teljesen egyformán néztek ki, ugyanolyan volt a hangjuk, ugyanazok voltak az adataik, de teljesen különböző módon éltek, eltérő döntéseket hoztak, eltérő értékeket vallottak magukénak, az egyik a szélsőbalra szavazott, a másik a szélsőjobbra, nem esett egybe az érdeklődési körük, nem ugyanazokat az ételeket szerették, és nem ugyanazokat a zenéket vagy filmeket; a külsejüktől eltekintve nem volt köztük semmi hasonlóság. Nem érezték elfelezve magukat, nem érezték a hiányt, a testvért, akinek a létezéséről nem tudtak, ahogy a hasonló esetek kapcsánben olvastam, nem találták ki, hogy a másik mire gondol, és nem tudták befejezni egymás mondatait.

A szerkesztő nem akarta lehozni a cikket, azt mondta, ebben a történetben nincs semmi figyelemre méltó vagy érdekes, azt akarta, hogy ne így legyen, hanem fordítva, az lett volna szerinte érdekes és izgalmas, ha az ikrek ugyanazokat a döntéseket hozták volna, és ugyanazokat az ételeket szerették volna, ha be tudták volna fejezni egymás gondolatait és mondatait. Szerintem nem volt testvére.

Agnar három után tíz perccel érkezik, és vissza kell fognom magam, hogy ne zúdítsak rá mindent, ami az elmúlt tíz percben a fejemben lezajlott, mivel Olaf átkarolja a vállát és megdicséri, hogy mennyire ügyes volt, nem igaz, Liv? Agnar legalább húsz centit nőtt az élménytől, egészen büszke és felnőtt, a válla és a háta egyenes, mint egy vonalzó, inkább átölelem, puszit nyomok a homlokára, és megfogom az arcát, ami még kisfiúsan puha és kerek. Csak az orra körül lévő néhány pattanás tanúskodik arról, hogy már elkezdődött az átmenet kisfiúból felnőttbe.

– Nagyon is – mondom, és mosolygok –, nagyon ügyes voltál. Jó volt?

Megbánom a kérdést, mert Agnar részletes beszámolóba kezd a Colosseumról, egész a szállodáig ő viszi a szót, és én a taxi ablakához hajthatom a fejem, Olaf megszorítja a kezemet, amikor elmegyünk a szálloda előtt, ahol korábban többször megszálltunk. Visszaszorítom, hüvelykujjammal végigsimítom a kézfejét, hirtelen örülni kezdek, hogy továbbutazunk, hogy elhagyjuk Rómát, várom, hogy kifeküdjek a napra, hogy Olaf mellettem olvasson, hogy nézzem, ahogy Hedda és Agnar fürdik a medencében, és a család többi tagja ott bóklásszon a közelben, ahogyan azt még Oslóban, az irodában ülve elképzeltem, és ahogyan vágytam rá. Most az egyszer képes vagyok azt gondolni, hogy ha csak a fele teljesül annak, amit elképzeltem, már akkor is elégedett leszek.