Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítófestmény: Sánta Kira

A könyvet tervezte: Szabó Vince

Belső illusztrációk: Rusvai Mónika

Tördelés: Kühne Andrea

Copyright © Rusvai Mónika, 2019

Cover copyright © Sánta Kira, 2019

Illustration copyright © Rusvai Mónika, 2019

Első kiadás © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-851-8

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Istvánnak, akitől sokat tanultam a múltban lakó sárkányokról.

1. rész

A Viharhozó

1.

Denamals szokása szerint a nagy karszékben ült a nyitott ablak előtt, és egy régi levelet olvasott elmélyülten. Az utóbbi időben alig mozdult ki a szobájából. Ha nevelt gyermekei ki akarták csalni a kertbe, sajgó ízületeire és rossz hangulatára panaszkodott, pedig valójában csak nehezére esett elszakadnia a szobában őrzött tárgyaktól. Úgy helyezkedett, hogy a diófa lombjain átszűrődő napfény megvilágítsa a papírt, kicsit távolabbra tartotta, hogy könnyebben el tudja olvasni, és csak ekkor, a levél jobb sarka fölött pillantotta meg a bujdosót.

Az idegen férfi háttal állt, és a fekete mennyezetre festett fehér csillagokat tanulmányozta. Válláról lapos tarisznya lógott, mellette egy szíjon összetekert, szürke köpeny, vagy talán pokróc. Lehajtott karimájú, barna kalapjába bokréta helyett barna-fehér csíkos madártollakat tűzött. Nyirkos erdőillatot hozott magával, csizmája orrán még nem száradt meg a sár, pedig már egy hete is lehetett, hogy utoljára esett az eső.

– Áldassanak a csillagok! – köszöntötte bizonytalanul Denamals. Rég elszokott már a látogatóktól, és különben is úgy emlékezett, hogy magára zárta az ajtót.

– Jó napot! – felelte színtelen hangon az ismeretlen, de nem fordult felé. Csípőre tette a kezét, és a fejét csóválta. Kalapja alól kilátszott tarkóján összefogott, sötétszőke haja.

Egyik bujdosó olyan, mint a másik, figyelmeztették Denamalst az ismerősei. A megmentett tárgyakban csupán ezüst- és rézpénzeket látnak, néhány jó ebédet, egy olyan telet, amikor nem kell attól rettegniük, hogy a vadonban fagynak halálra. Az öregúr megköszönte az észrevételeket, de sohasem vette őket komolyan. Lehet, hogy az ablakba tett, gőzölgő hársfateájáról szinte mindennap elfeledkezett, míg az ital teljesen ki nem hűlt, de arra pontosan emlékezett, hogy húsz évvel azelőtt, amikor megmaradt holmijával a szárazföldre érkezett, csak ez a rónyazugi ház választotta el attól, hogy maga is bujdosóvá legyen.

– Érdekelnek a lomjaim? – kérdezte, miközben összehajtogatta és az íróasztalra csúsztatta a régi levelet.

Különös látogatója továbbra sem fordult felé, de a kalapja mozgásából ítélve alaposan körülnézett a helyiségben. Ha pénzben mérhető kincsekre számított, akkor jogosan csóválta a fejét: ebben a szobában bajosan talált volna olyasmit, amiért egy vándorkereskedő hajlandó fizetni. A legnagyobb helyet könyvek foglalták el: nemcsak a szekrényeket töltötték meg, hanem az íróasztalon és a padlón is ott magasodtak ingatag tornyaik. Valaha a puha borjúbőrbe kötött fóliánsok súlyos aranytallérokat értek, manapság viszont nem sokan keresték könyvekben a boldogabb életet. A bujdosó tekintete egy pillanatra elidőzött fölöttük, majd továbbsiklott az íróasztallal szemközti falon függő, régi lószerszámokra. A zablákat ugyan Denamals fia rendszeresen fényesre csiszolta, ám a fémveretekkel díszített kantárok bőre kiszáradt és felrepedezett, az egyik kampóról lógó sarkantyúpárt pedig a gondos ápolás ellenére is kikezdte a rozsda. A férfi elhaladt előttük, és megérintette a legszélső fogasról lógó lószőr fonatokat. Denamals most sem láthatta az arcát, csak hosszú ujjait, amint végigsimítják a rég elpusztult lovak sörényét.

– Itt minden csupa emlék – szólalt meg akkor az idegen.

Denamals zavartan túrt bele rövidre nyírt, hófehér hajába. Gyakran panaszolta, hogy mások csak megvásárolható tárgyakat látnak a holmijában, arra azonban nem számított, hogy valaki mégis észreveszi bennük a múltat. Megmarkolta a szék karfáját, és bal lábát arra a padlódeszkára fektette, amely egykori hajója fedélzetéből maradt – egy pillanatra mintha a tenger hullámai mozdultak volna meg a ház alatt.

A bujdosó közben kikerült néhány könyvkupacot, és megállt a nagy szekrény polcain sorakozó csorba edények előtt. Kalapjának karimája továbbra is elrejtette az arcát. Ujjatlan, barna bőrzekéje a vállrésznél fakóra kopott, bő ujjú, valaha talán fehér ingét barnás foltok pettyezték, amelyek nyugtalanítóan emlékeztettek a beszáradt vérre. Denamals hiába nyomta a sarkát néma fohásszal a hajódeszkának, látogatója rögtön kikapta az edények közül az utolsó ép darabot: egy címeres falitányért. Két tenyerébe vette a porcelánt, ujjait végighúzta a sötétkék címerpajzsot körbeölelő ezüstindákon.

– Az nem eladó – egyenesedett fel Denamals.

– Mindjárt gondoltam – felelte a férfi, de nem tette vissza a tányért a helyére. Denamals épp láthatta a címerpajzson felvillanó három csillagot. – Annak idején nem két csorba kancsó között tartotta.

A ritka vendég még mindig hátat fordított neki, de a válla rezdülése elárulta, hogy felsóhajt.

– Ez minden, amit meg tudott menteni?

A hajódeszka reccsent egyet Denamals talpa alatt, ahogy a bujdosó felé lépett, és egy pillanatra ismét megmozdult a gondolataiban a tenger, de olyan erővel, hogy meg kellett kapaszkodnia az íróasztal sarkában.

– Ismerjük egymást? – szegezte látogatójának a kérdést, amikor összeszedte magát.

A férfi visszarakta a tányért a helyére, és a polc szélére fektette a tenyerét.

– A ménesből sem maradt semmi? – kérdezte.

– Miért érdekel téged a…

– Legalább egy csikót nem tudott elhozni?

– Két csikót hoztam el – adta meg magát Denamals.

– És? Húsz év telt el. Azóta lehetne egy egész ménese. Hol vannak a lovak?

Az öregember nem értette ugyan, hogy mire megy ki ez a faggatózás, de erre a kérdésre gyorsan kibukott belőle a felelet:

– Az Őrség katonái elhajtották őket.

A bujdosó dobolni kezdett ujjaival a polc peremén.

– Éreztem az istálló szagát, amikor bejöttem.

– Egyetlen lóból még nem lesz újra ménes.

– És a fegyverek? Régen nem hasznavehetetlen lószerszámok díszítették a falait. Hová rejtette az íjakat és a kardokat?

– Az Őrség katonái megtalálták mindet.

Felásták értük a kertet, kiforgatták a rózsabokrokat és tönkretették a fészert, a végén pedig az őrkapitány a fáskamrából hozott szekercével kettéhasította az íjakat, mert ennyire nem érdekelte őket az egész, és mert valójában nem is a fegyvereket keresték.

Régóta kikívánkoztak belőle ezek a szavak, most mégis hallgatott.

– A könyvekből is csak ennyi maradt? – szólalt meg végül a férfi.

– Hiszen láthatod.

A bujdosó leemelt egy kötetet az edények fölötti polcról, lefújkálta róla a port, belelapozott, aztán puffanva összecsapta. Egymáshoz koccantak az edények, ahogy visszalökte a polcra. Lekuporodott az egyik padlón lévő kupachoz, átforgatta a könyveket, közben a fejét csóválta.

– Csak gazdálkodásról szóló könyveket hozott magával? – kérdezte felegyenesedve.

Ahogy megfordult, Denamals már azt hitte, most végre megláthatja az arcát, látogatója tekintete azonban az ablak melletti falra szegezett, hímzett kárpiton állapodott meg, így a kalap karimája eltakarta vonásait az öregember elől. Önkéntelenül arra fordította a fejét ő is, pedig minden öltést ugyanolyan jól ismert azon a kárpiton, mint egykori palotáját a Szigeten.

A sötét sziklák tövében habot vetettek a hullámok, a víz fehér cérnával kivarrt hullámmintázata folytatódott a köveken, majd beleveszett a palota fehér falaiba. A kárpit az épület északi oldalát ábrázolta, a kerengőt a karcsú oszlopokkal és keskeny könyöklővel, a nyugati torony orma épphogy kirajzolódott a könyvtárépület szürke teteje mögött. Denamalst persze ez sohasem akadályozta meg abban, hogy gondolatban az egész palotát bejárja a visszhangos fogadóteremtől a vaskos déli bástyáig, amelyet még a dédapja épített, az első királyi tanácsnok a családban.

A bujdosó nem várta meg, míg az öregember rendezi az emlékeit – sietős léptekkel indult el a falikárpit felé. Ahogy elsuhant előtte, Denamals újból megérezte a nedves földszagot, és egy pillanatra a férfi arcát is láthatta, bár nem érzékelt belőle mást, csupán a bal orcáját elcsúfító varas horzsolást, amely a járomcsontjától a szája sarkáig húzódott.

Különös vendége olyan közel lépett a falhoz, hogy már nem is láthatott a palotából semmit, csak a hímzőfonalak kidomborodó, fekete-szürke-fehér felületét. Amikor a kárpit felé fordulva felemelte a fejét, Denamals biztos volt benne, hogy nem üres, fekete égboltot lát az épület fölött, hanem gomolygó viharfelhőket, amelyek hasát vörösre festik az égő palota lángjai.

– Ismerjük egymást? – ismételte meg a kérdést Denamals.

– Ismertük egymást.

Amikor a férfi hátrébb tolta a homlokán a kalapját, és az öregember felé fordult, Denamals talpa alatt harmadszorra is megmozdult a tenger.

A bika tág orrlukakkal és felemelt fejjel álldogált a tóparton, miközben a rónyazugi majorság zsellérei és a gazdatiszt a füzes sűrűjéből, biztos távolságból figyelték. Erthol félúton állt az elszabadult állat és a fák mögött rejtőzők között. Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy a közönsége talán épp fogadásokat köt arra, hogy egy ilyen vézna suhanc, mint ő, előbb nyársaltatja fel magát a fekete szarvakra, mint hogy visszavigye a bikát az istállóba. Csakugyan nem lehetett túl meggyőző, ahogy ott állt kopott csizmában és lószőrös nadrágban, egy szál fűzfavesszővel a kezében. Megvetette a lábát a vízpart enyhén süppedős talaján, és megnyalta hőségtől kicserepesedett ajkát. A bika őt nézte, fülei meg-megrándultak, ahogy hajtotta a legyeket. Görbe szarvain tompa fénnyel csillant vissza a nap.

Erthol tudta, hogy hiába lenne bármilyen nagydarab és erős, testi ereje akkor sem lenne elég a többmázsás állattal szemben. Csak az ügyességében bízhatott. És persze a lovában.

A vasderes háromlépésnyire állt tőle, egyik hátsó lábára nem engedte rá a súlyát, csak a patája hegye ért le a földre, és időnként lustán suhintott egyet a farkával. A tekintetét azonban nem vette le a gazdájáról, és a fiú tudta, hogy lova élénken figyeli a legapróbb mozdulatai által közvetített utasításokat is. A bika vagy harminclépésnyire lehetett tőlük, mögötte a tó, tőle balra egy kivágott fűzfa vastag, nagyjából embermagasságú csonkja. A lehető legjobb helyen állt, Erthol már csak arra várt, hogy az állat megnyugodjon annyira, hogy megközelíthesse. Fojtott beszélgetés hangjai hallatszottak a füzes felől. A bika nagy sokára fújt egyet, és fejét lehajtva tépkedni kezdte a part menti fűcsomókat.

Erthol eldobta a fűzfavesszőt, nagyon lassan, fél kézzel előhúzott egy hurkolt végű kötelet a tarisznyájából, aztán nyugodt lépésekkel, egy nagy köríven indult el a bika felé. A vasderes lendített egyet a fején, és felzárkózott a fiú mellé. Egyszerre léptek. Egyek vagyunk, mormolta Erthol magában, egyek vagyunk. Gyorsított, mire a ló is ütemet váltott, és ügetésbe ugrott. A lélegzete elmélyült. Az ív lassan fordult, közeledtek a bikához. Erthol nekirugaszkodott, mire a ló vágtába ugrott. Egyek vagyunk. Kivárta a megfelelő ütemet, majd lendületből lépett fel a kengyelbe és huppant a következő pillanatban a nyeregbe. Ekkorra már a bika közvetlen közelébe értek, és amikor az állat érdeklődően felemelte a fejét, Erthol eldobta a kötelet.

A hurok átérte a bika szarvait, lecsúszott a homlokára.

A fiúnak nem maradt ideje örülni a sikernek. Azonnal hátraléptette lovát az íven, és a megfeszülő kötélen át megérezte a bika iszonyatos erejét. Szerencsére maradt annyi lélekjelenléte, hogy a kötél másik végét gyorsan átdobja a facsonkon, így amikor a bika ismét nekifeszült, már nem a fiúnak és a lovának kellett ellentartania. Erthol még egyszer ráhurkolta a pányvát a fára, és elhátrált a bika közeléből. Az állat vadul próbált szabadulni, majd leszegett szarvakkal a facsonk felé rontott, de kétségbeesett küzdelmével csak annyit ért el, hogy végül a kötéllel egészen feltekerte magát a törzsre.

Erthol hátrasimította arcába borzolódott szőkésbarna haját, és elégedetten paskolta meg a lova nyakát. A vasderes volt az első ló, amelyet önállóan képezett ki, és az utolsó a két csikó utódai közül, amelyeket Denamals a Szigetről hozott magával. Az egyetlen valódi érték, ami a régi világból megmaradt.

– Na, hála a csillagoknak! – bukkant elő a füzesből a gazdatiszt. A port söprögette a nadrágszáráról annak bizonyságául, hogy az imént még a földön kuporgott. – Mi tartott ezen ennyi ideig?

A zsellérek közben rémülten, botokkal és vasvillákkal felfegyverkezve próbálták megközelíteni a bikát. Erthol odaléptette a lovát a gazdatiszt elé, de nem szállt le a nyeregből. A férfi rosszindulatúan hunyorgott fel rá, petyhüdt, kivörösödött arcán izzadság csillogott.

– Eteted te rendesen ezt a lovat? – kérdezte, és az állat sötét lábszárára mutatott, amely lágy átmenetben váltott szürkébe a válla felé haladva, ahol már néhány ezüstös szál is csillogott a hosszú, fekete sörény árnyékában. – Minden évben egyre fakóbb, pedig milyen szép, fekete csikó volt!

Erthol előrehajolt a lova nyakára, és megvakarta az állat szőrét ott, ahol a legsűrűbben nőttek az ezüstös szálak.

– Tudja, szegénynek elpusztult az anyja kétnapos korában – felelte komolyan. – Márpedig ahhoz, hogy fekete maradjon a szőre, hat hónapig csak fekete kanca tejét lett volna szabad innia.

A zsellérek közül ketten-hárman, akik láttak már deres lovat életükben, pukkadozva próbálták magukba fojtani a nevetést. Erthol rezzenéstelen arccal nézett a gazdatiszt szemébe, aki láthatóan elbizonytalanodott.

– Most lesz hatéves – váltott fogást a kantárszáron a fiú –, de nézze majd meg tízéves korára, hogy ki fog fakulni a szőre. Nagy kár, hogy nem tudtunk mellé egy fekete kancát szerezni csikókorában.

Az egyik zsellérből erre már kibukott a nevetés, a gazdatiszt pedig végre megértette, hogy a bolondját járatják vele.

– A fene esne abba az istállószolga apádba – morogta végül, aztán odakiáltott a zselléreknek: – Igyekezzetek már! Fél óra múlva a helyén akarom látni azt a bikát. Te meg, Erthol… Itt senki sem kíváncsi a tudományodra, megértetted? Csak végezd el a munkádat.

– Elvégeztem. – Erthol az ujjai köré csavarta a lova sörényét. – Az apám viszont nem istállószolga volt, hanem lovászmester. A Csillagpalota lovászmestere.

– A gyámod meg a Csillagpalota ura, hallottam már elégszer – legyintett a gazdatiszt, aztán a ruhája ujjába törölte a homlokát. Szörnyen izzadhatott a vastag anyagú, ezüstcérnával szegett mentében, de a világért sem lett volna hajlandó ingre vetkőzni, mint egy szolga. – Csakhogy jegyezz meg valamit: a Sziget elpusztult, Tengermelléken pedig már nincs helye a hatalmukat vesztett címereseknek.

Erthol előrehajolt a nyeregben.

– Hát jó, akkor fizessen ki.

– Majd megkapod a béred a hófordulókor, mint a többiek – húzta el a száját a gazdatiszt.

– Persze. A szokásos feladataimért. De azt ígérte, hogy a bika befogásáért külön fog fizetni. Pénzben.

A gazdatiszt megköszörülte torkát.

– Pénzben? Azzal ugyan mihez kezdenél? Talán nem elég az élelem meg a vászonnemű, amit minden hónapban kaptok a majorságtól? Mérethetek nektek a jobbikfajta lisztből. Vagy a húsadagot kevesled?

A vasderes türelmetlenül rántott egyet a fején, mire a gazdatiszt önkéntelenül hátralépett. Erthol nem tudta megállni, hogy ne villantson egy gúnyos mosolyt a férfira.

– Ki tudta volna befogni helyettem? – bökött az állával a bika felé.

– Jól van. Ha te mindenáron érméket akarsz számolgatni ahelyett, hogy jóllaknál…

Előhúzta az erszényét, leszámolt néhány rézfillért, majd kinyújtott karral szórta őket Erthol tenyerébe, hogy minél távolabb maradhasson a vasderestől.

– Áldassanak a csillagok! – búcsúzott el tőle a fiú, és szándékosan úgy fordította meg a lovát, hogy a gazdatisztnek hátra kelljen lépnie az útjából.

A tóparti zsellérházak között még csak ügetett, de a völgy alsó végébe érve vágtába ugratta a lovát, és lazára fogta a szárat, hadd nyújtóztassa ki a nyakát a vasderes. Árnyéknak nevezte el, mert csikókorában kézből kellett etetni, és mivel mindig Ertholnál volt a cumisüveg, a csikó hűségesen követte mindenhová. Tényleg elpusztult az anyja, csakhogy nem fekete volt, hanem szürke, mint a lovak többsége a Csillagpalota ménesében. Mindegyik sötét színűnek született, évek alatt váltott a szőrük vasderesre, almásderesre, ezüstszínre vagy akár egészen fehérre.

Erthol azonban már csak Denamals könyveiben láthatott ilyen lovakat. A majorságban mindössze három kivénhedt igásló élt, igaz, azok akkorára nőttek, hogy a fiú épphogy felért a marjukig. A gazdatiszt a közelükbe se mert menni, pedig olyan jámborak voltak, hogy legelés közben furulyát lehetett faragni a hátukon. Vagy a Denamals szobájából elcsent régi ménjegyzékeket olvasgatni. Vagy csak hanyatt feküdni rajtuk, és a felhőket bámulni, amíg a hatalmas, meleg test egyenletesen lélegzik alatta. Erthol legszívesebben el sem mozdult volna a közelükből, de nagy bánatára annyi feladata sohasem akadt körülöttük, hogy minden idejét kitöltse. A betakarítási időszakot leszámítva gyakran előfordult, hogy csak porosodtak a széles hevederek a nyergesnek gúnyolt fészerben, a fiúnak pedig be kellett segítenie a többi állat gondozásába, a karámok karbantartásába, az ólak, istállók takarításába. A csökönyös jószágok kézhez szoktatásával is legtöbbször őt bízták meg, így nem volt ritka, hogy órákat töltött el egy-egy bizalmatlan, félős gödölyével, vagy olyan tehénnel, amelyik fejéskor mindig felrúgta a tejesvödröt.

Árnyék sehogyan sem illett ebbe a világba, ahol az állatok értékét egyedül az határozta meg, hogy mennyiben járulnak hozzá a Rónyazug környékén élők táplálásához. Erthol szerette volna azt hinni, hogy ő sem illik ide, és amikor esténként, a napi munka után még ágaskodni, térdepelni meg előrenyújtott lábbal lépni tanította a vasderest, arról ábrándozott, hogy egyszer meglátja majd egy lovakhoz értő ember, és neki nem kell a saját lova árnyékává válnia.

Mire kiért a legelőkre, vékony ingét a hátához tapasztotta a veríték. A késő délutáni nap hevében szürkére fakult az ég, az út mellett sorjázó csipkebokrokon meg sem rezzentek a levelek. Alig várta, hogy elérje a Denamals házához vezető hársfasor hűvösét. A fiatal fák alatt azonban egy oda nem illő árny várakozott rá: az Őrség egyik katonája.

Visszafogta a lovát, a katona azonban addigra már észrevette – nagyot nyújtózkodva feltápászkodott a fűből, és leporolta sötétszürke, dísztelen egyenruháját. Az Őrség katonái egykor a gyász jeleként kezdték el hordani a palaszürke mentét, mostanra azonban a bánattal együtt a méltóság is kikopott belőle. Az emberek behúzták a nyakukat, ha megpillantották őket, tiszteletük pedig nem a katonáknak szólt, hanem a fegyvereiknek.

A fiú nem húzta be a nyakát, de összerezzent, amikor észrevette, hogy ugyanaz a rókaarcú, kefehajú katona áll a hársak alatt, aki tizenhárom éves korában felásatta vele a kertet.

– Már azt hittem, estig kell várnom rád! – vakkantotta oda neki a férfi.

– Megtalált volna a majorságban, ahol dolgozom – felelte Erthol némi éllel, de ezúttal nem mert nyeregben maradni.

A katona megdörzsölte hegyes, izzadságtól fénylő orrát, és végigmérte.

– Ha jót akarsz magadnak, holnap reggel jelentkezel a helyőrségen az őrkapitánynál. Talán hajlandó lesz egyezkedni.

– Egyezkedni? – kérdezte Erthol zavartan, aztán megértette. – Megint elkoboztak tőlünk valamit?

A férfi nem válaszolt, csak a fejét csóválta, mintha sajnálkozna.

– Mit vittek el?

– Nem mit, hanem kit. A vénembert vittük el.

– Az őrkapitányhoz? – Erthol a kezében tartott kantárszár bőrébe nyomta a körmeit. – Mégis mit követhetett el egy öregember, aki ki sem mozdul a szobájából?

A katona rávillantotta rókaszemét.

– Megszöktetett előlünk egy körözött bujdosót.

– Mi?

– Jól hallottad: beengedett a szobájába egy körözött bujdosót, és amikor meghallotta az érkezésünket, egyszerűen kiengedte az ablakon.

– És biztosak benne, hogy a saját akaratából engedte ki? – kérdezte Erthol hosszú hallgatás után.

– Hát, ha kényszerítette volna, azt nyilván elmondja, de nem felelt egyetlen kérdésünkre se. Ami azért mégiscsak arra utal, hogy a bujdosó pártját fogja, nem gondolod?

– Vagy arra, hogy nem szereti, ha fegyveres katonák vallatják a saját házában.

A katona felnevetett, kivillantotta sárga fogait.

– Nincs olyan helyzetben, hogy erre panaszkodhasson. És ne felejtsd el, hogy te sem – tette hozzá már jóval komolyabb hangon, és megmozgatta ujjait a lándzsa nyelén.

Erthol figyelmen kívül hagyta a mozdulatot, és vett egy nagy levegőt, hogy kimondja a varázsigét, amivel az elkobzott tárgyak egy részét is sikerült visszaszerezniük.

– Mennyiért hajlandók kiengedni?

– Látom, értjük egymást – bólintott a katona. – Akkor talán mégsem kell estig itt maradnom. Az őrkapitány úr azt üzeni, hogy hetven aranyért cserébe hajlandó elnézni ezt az apró ballépést az öregednek.

Erthol a csizmája orrára meredt, és az ajkát rágta.

– És ha elfogják a bujdosót? – emelte föl végül a fejét. – Akkor már semmi értelme, hogy benntartsák Denamalst.

A férfi összehúzta a szemét.

– Nem hiszem, hogy sikerülne elfogniuk – mondta, aztán lehalkította a hangját: – Nem közönséges bujdosó volt, hanem a Viharhozó.

– Szóval az Őrség most már falusi babonákkal is foglalkozik?

Látta a katona tekintetén, hogy ezúttal jobb lett volna csendben maradnia. Ütöttek már úgy a combjára lándzsanyéllel, hogy egy hétig sántikált utána, most mégsem maga miatt aggódott: nem akarta Denamalst még nagyobb bajba keverni. A rókaarcú azonban nem emelte fel a lándzsát, csak elbiggyesztette keskeny ajkát, és még egyszer végigmérte.

– Mikor töltöd már be a húszat, fiú? – kérdezte szinte már barátságosan.

– Három nap múlva. Napfordulatkor.

– És egész életedben itt akarsz maradni? – bökött az állával Denamals háza felé.

Nem várta meg a választ, vállára vette a lándzsáját, és sarkon fordult. Erthol némán figyelte, amíg eléri a fasor végét. Utána fellendítette magát Árnyék hátára, és az utolsó ötven lépést vágtázva tette meg a házig.

A húga korábban tért haza a majorsági munkából, így őt már ott találta az öregember felforgatott szobájában: a padlón térdelt a szétdobált könyvek között, és egy szemeteslapátra szedegette a címeres falitányér darabjait. A kendőjét már ledobta valahová, kócos, szőke hajfonata a vállára hullt, de sárfoltos kötényét még nem vetette le. Amikor meglátta a bátyját, nem szólt egy szót sem, de szeme nedvesen csillogott.

– Ugye, téged nem bántottak? – sietett oda hozzá Erthol.

A lány a kézfeje hátával megtörölte a szemét, és tagadólag intett.

– Tilea?

– Úgy csináltak, mintha itt se lennék! – panaszolta a lány. – Azt mondták, hallgassak el, nincs beszédük velem.

– És Denamals?

Tilea szomorúan elmosolyodott.

– Ő azt mondta, hogy nem lesz semmi baj.

Erthol a húgára pillantott, keskeny, csontos vállára, a bő, kék vászonruhára, amely elrejtette épphogy nőiesedő alakját.

– Segítek összepakolni – sóhajtotta, de nem egyenesedett fel, hanem törökülésben lehuppant Tilea mellé a padlóra, és óvatosan a helyükre rendezte a címeres falitányér darabjait. A Csillagpalota három őrcsillaga hunyorgott rá: Alkony, Éjfél, Hajnal – az Éjszaka Három Szeglete.

– Adott neki valamit? – pillantott a húgára. – A bujdosónak. Elvitt valamit?

Tilea zavartan körbenézett, és a füle mögé simított néhány hajszálat, amiket az arcához tapasztottak a könnyek. A mozdulat láttán Ertholnak az édesanyjuk jutott az eszébe, pedig alig maradtak hozzá köthető emlékei. Arra viszont emlékezett, hogy sokat látta sírni.

– Eddig még nem vettem észre, hogy valami hiányozna – felelte Tilea. – Különben sem beszélhettek sokat egymással, a katonák szinte azonnal ideértek.

– Szóval te láttad a Viharhozót? És tényleg olyan volt… olyan…

Tilea bólintott.

– Pont, ahogy mesélik. Barna, tollas kalapot viselt, a nyakában tarisznya és szőke volt a haja. A kertből láttam, amikor a tornácra ért. – A fivérére nézett. – Gondolod, hogy…

– Nem gondolok semmit. Egy ember nem tud parancsolni az időjárásnak.

– De ez az ember egyáltalán nem fél a vihartól! Az ég felé fordítja az arcát.

Erthol a csizmája orrával arrébb pöckölte a címeres tányér darabjait.

– Aki mindenét elvesztette, annak már nem sok félnivalója lehet a vihartól.

– Azt is mondják, hogy balszerencsét hoz.

Erthol keserűen felnevetett, és körbemutatott.

– Szerinted rászorulunk arra, hogy egy bujdosó szolgáltassa nekünk a balszerencsét? – kérdezte fejcsóválva, és erre végre Tilea is elmosolyodott.

Sokáig tartott, mire minden a helyére került. Az összetört holmikat sem dobták ki, hanem egy ládába gyűjtötték, hadd döntse el Denamals, hogy mi legyen a sorsuk. A címeres falitányér darabjait egymás mellé rendezték az íróasztalon abban a reményben, hogy valamiképp – legalább a látszat kedvéért – össze lehet még drótoztatni őket.

Ahogy a padlóra szórt könyveket válogatta, Erthol gondolatai folyton visszatértek arra a hét évvel azelőtti napra, amikor a tornácra vezető lépcsőn ülve egy nagy varrótűvel szurkálta ásástól felhólyagosodott tenyerét. A jobb kezén lévő hólyagokhoz sehogyan sem fért hozzá, és ahogy ott ügyetlenkedett a fogát szíva, Denamals odalépett mellé, és kivette a kezéből a tűt. Erthol elkapta előle hólyagos tenyerét.

– Sajnálom – szólalt meg akkor az öregember, és lesütötte a szemét a fiú előtt. A kezét nyújtotta, Erthol pedig vonakodva odatartotta neki a tenyerét.

– Ne félj, nem fognak találni semmit – mondta neki Denamals.

– Nincs is mit keresniük, ugye?

Gyámja nem válaszolt, csak a fény felé tartotta a fiú tenyerét, hogy könnyebben dolgozhasson a tűvel. Erthol még most is jól emlékezett a hólyagokból kibuggyanó és a bőrén végigfutó vízre, hiszen abban a pillanatban értette meg, hogy tényleg nincs semmijük, csak egy halom kacat a nyomasztóan fekete mennyezet alatt, amelyen már évek óta fakultak a csillagok.

Letett egy magasra tornyozott könyvkupacot az íróasztalra, kifújta magát, és odalépett a falikárpithoz. A kép alsó részén hímzett felirat hirdette a Csillagpalota nevét az istenek nyelvén: Yamar Aron. Erthol alig háromnapos volt, amikor felrakták arra a hajóra, amely az új királyságba, Tengermellékre hozta őket. Denamals előbb a király kegyét veszítette el, azután a palotája kulcsait. A kincstárnoka árulta el, maga mellé állította a Csillagpalota hűbéreseit, és a szárazföldre hajózott velük. Denamals végül az utolsók között szállt tengerre, épphogy megmenekült a tűz elől, amely felperzselte a régi királyságot a Szigeten.

Erthol néha elgondolkozott azon, vajon jobb élete lenne-e, ha az apja nem a hűséget választja. Az áruló kincstárnok a szárazföld belsejébe vezette a Csillagpalota uradalmának lakóit, és saját várost alapított. Holdas, Erthol és Tilea apja Rónyazugig kísérte Denamalst, majd amikor a koronaherceg parancsára elkezdték kiépíteni az Őrség központjait, ő is náluk jelentkezett munkára. Erthol jó ideig azzal győzködte magát, hogy az apja kényszerből ment, és szívesebben maradt volna idehaza a családja és megmaradt lovai mellett, ám Denamals idővel megértette vele, hogy akkoriban egyedül az Őrség fizetett olyan jól, hogy az ember eltarthassa a családját. Holdasból azonban sohasem lett katona: a helyőrségek kiépítésén dolgozott különböző járásokban. Denamals Rónyazugban maradt, és gondoskodott korábbi lovászmestere családjáról és a lovaikról. Öt évvel a szárazföldre érkezésük után kezdett jobbra fordulni a helyzet egész Tengermelléken, és miután megszületett Tilea, Holdas úgy döntött, hogy végleg visszatér Rónyazugba, és beáll majorsági lovásznak, hogy a családja mellett lehessen. Aztán az Őrség szolgálatában töltött utolsó hónapjában egy építkezésen balesetet szenvedett: egy kapkodva felhúzott fal maga alá temette.

Denamalsnak súlyos emlék volt a Csillagpalota, Ertholnak súlyos örökség.

Elfintorodott a gondolatra, aztán közelebb lépett, és óvatosan megkopogtatta a falat a kárpiton keresztül. Egyformán tompa hangot adott, bárhol is próbálkozott.

Csak akkor figyeltek fel a közeledő viharra, amikor a diófa lombja csikorogva belekapaszkodott az ereszbe. Sűrű port kavart fel a szél az útról, a kerten túl meghajoltak a fiatal hársak. A lenyugvó nap pár percig még megvilágította a tenger felől érkező fellegeket, aztán olyan sötét lett, mint egy csillagtalan éjszakán.

Erthol gyorsan bevezette az udvarban legelésző Árnyékot az istállóba. Mire leszerszámozta és nagyjából lecsutakolta a lovat, már csattogott is a jégeső a zsindelytetőn. Egy régi lótakarót kapott a feje fölé, úgy szaladt be a házba. Tileát a tornác végében lévő konyhában találta, a tűzhely mellett ült, és talizmánkövét a jobb markába zárva imádkozott a Királycsillaghoz, hogy oszlassa el a vihart.

– Mondtam neked: ember nem tud parancsolni az időjárásnak – csóválta a fejét Erthol, és az egyik sámlira dobta az átázott lótakarót. – Különben sem a vihar az, ami árthat nekünk, hanem az Őrség.

– Az Őrség ellen nem szoktak imádkozni – felelte sértődötten Tilea, és a ruhája alá rejtette bőrszalagon függő talizmánkövét.

Vízzel főzött zabkását vacsoráztak egy kevés mézzel, pedig még volt a szakajtóban tojás a majorsági porcióból, de Tilea ragaszkodott hozzá, hogy azt félretegyék Denamals hazaérkezésére. Erthol annyiban hagyta, és néma fintorral kanalazta az alig-alig édes, de annál ragacsosabb masszát.

Odakint abbamaradt a jég kopogása, helyette az eső kezdett zúgni, és a mennydörgések egyre hangosabbak lettek. Amikor végeztek a vacsorával, Tilea előkotorta az asztalfiók mélyéről az ütött-kopott bőrerszényt, amelyben a megtakarított pénzüket tartották, és az asztalra borította az érméket. Erthol is mellészórta a bika befogásáért kapott fizetségét. Csupa réz- és ezüstpénz, arany egy sem volt közötte. Mivel tíz rézfillér ért egy ezüstdénárt, és tíz ezüstdénár egy aranytallért, így tízesével kezdték el tornyocskákba rendezni az érméket, balra a rezet, jobbra az ezüstöt.

Ahogy az aznapi fizetségét számlálta, Erthol észrevette, hogy az egyik rézfillér hátoldalán kitárt szárnyú sas van a megszokott címer helyett.

– És íme, a beígért balszerencse! – morogta. – Nem mintha ez az egy értéktelen fillér közelebb vihetne minket a hetven aranyhoz.

Tilea az asztal fölé hajolt.

– Sasmadaras? Azért ez még nem balszerencse. – Felkapta a rézfillért, és a ruhája ujjával megdörzsölte rajta a sast. – Ezért kellene nekem is vállalnom még valami munkát a majorságin felül.

– Mert mindig kifogunk párat a koronaherceg érméiből?

– Mert így sose lesz elég pénzed, hogy egy címeres lovásza lehess.

– Micsoda?

Tilea elégedett mosollyal nézett vissza rá, és a köténye zsebébe csúsztatta a sasmadaras fillért.

– Ezt szeretnéd, nem? – kérdezte, majd komoly hangon folytatta: – Márpedig Rónyazugban senki sem ért a lovakhoz. És fogalmuk sincs arról, milyen sokat ér az, aki igen. Amíg nem hiszed el, hogy el tudom látni magam, addig sohasem fogsz elmenni innen.

Nem kellett ránéznie, Erthol anélkül is tudta, hogy a húga csillogó szemmel, büszkén várja, hogy majd csodálkozva tiltakozni kezd. Nem tette. A tenyerére meredt, ami az évek alatt hozzákeményedett az állatokkal való munkához.

– Van valami, amit nem mondtam el neked, Tilea – szólalt meg végül, aztán a két kezével egy kupacba söpörte az érméket az asztalon. – Néhány hete Denamals behívott a szobájába, és megkérdezte, hogy van-e valami kívánságom a huszadik születésnapomra.

Tilea arca elkomorult.

– És mit kértél?

– Semmit. Viszont… azt mondta, van még egy ládikája, amit a Szigetről hozott. Egy egész kicsi ládika, így mondta. Nekem akarja adni.

– Mi van benne?

– Azt hiszed, megmondta? – vonta meg a vállát Erthol. – De hátha megér hetven aranyat.

Tilea homlokára ráncok gyűrődtek.

– Nem adhatod el Denamals holmiját – jelentette ki olyan vészjósló hangon, amennyire csak egy tizenöt éves lány hangja vészjósló lehet.

– Hiszen mondtam, hogy nekem ígérte.

– Akkor sem veheted el a tudta nélkül – vetette fel az állát Tilea, majd valamivel halkabban hozzátette: – Várj egy kicsit.

– Mire? – kérdezett vissza Erthol fáradtan.

Most már látta a húgán, hogy elbizonytalanodik, aztán durcásan elhúzza a száját. Ilyenkor látszott a leginkább gyereknek, pedig arccsontja ívében már látni lehetett a majdani fiatal nő vonásait.

– Ha az Őrség elkapja a bujdosót, akkor talán elengedik – vetette föl a lány. – Lehet, hogy már reggel hazajöhet. És akkor a ládika is a tiéd maradhat.

– Tilea, te elhiszed, amit mondasz? Az a bujdosó már rég a következő járásban van. – Összecsörrentek az érmék az asztalon, ahogy felegyenesedett. – Én megkeresem azt a ládikát, még ma este. A szobájában kell lennie.

– Denamals türelemre intene.

– És meddig legyek még türelmes, Tilea? Meddig nézzem még, hogy a kötényedbe dugdosod előlem a sok fonástól kisebesedett kezed? Meddig hallgassam a gazdatiszt megjegyzéseit? És meddig tűrjem, hogy az Őrség katonái azt tehetnek velünk, amit akarnak? Denamals igazán türelmes ember, igen. Hagyta, hogy a kincstárnoka elvegye tőle a palotája kulcsait, aztán elárulja és hátrahagyja, ő meg felszállt az utolsó hajóra az utolsó hűséges embere mellé, eljött ide, a semmi közepére, és itt ül egy kupac hasznavehetetlen holmin húsz éve! Ha Denamalson múlna, itt helyben bevárná azt is, amíg újra eljön a Sárkány!

Irtózatos erejű mennydörgés zárta a mondatot. Dübörgése végigvágtázott a háztető felett, majd távolodó morajlássá halkult. Tilea behúzta a nyakát, és ujjait a talizmánkövére simította. Erthol megvárta, amíg az égzengést elnémítja az eső zúgása, aztán megfogta a húga kezét, és elhúzta a kőről.

– Mit tanított nekünk Denamals? – kérdezte most már jóval nyugodtabb hangon.

– Hogy nem szabad félni a vihartól – felelte vonakodva Tilea. – Hogy az itteni viharok nyomába sem érnek annak, amiben a Sárkány érkezett.

Erthol megszorította a húga kezét.

– Én nem félek a vihartól. Nem félek az őröktől sem. Gyere, keressük meg azt a ládikát!

Tilea vette észre először a vizes csizmanyomokat a keskeny folyosón. Erthol rögtön kikapta a kezéből a gyertyát, és maga mögé húzta a lányt. Egy hosszú percig hallgatták saját dübörgő szívverésüket, ám Denamals szobája felől semmilyen nesz nem érkezett, csak az eső zúgott tovább odakint. Végül Erthol lekuporodott a gyertyával, és közelebbről is szemügyre vette a nyomokat. Egy jóval halványabb, épphogy nedves nyom kifelé vezetett a házból. Felugrott, és odarohant Denamals ajtajához.

– Feltörte a zárat! – fordult hátra Tileához. – A csillagokra! Lehet, hogy a vihart nem ő csinálta, de azt nagyon jól tudta, hogyan használja ki az égzengést! Nem hiszem el, hogy…

Eszébe jutott Árnyék, és nagyot dobbant a szíve a rémülettől.

– Maradj itt! – nyomta Tilea kezébe a gyertyát, és már rohant is kifelé az esőbe.

Fél kézzel elhúzta a reteszt, és a vállával lökte be az istálló ajtaját. A vasderes felhorkantott a sötétben, amikor a fiú betoppant a küszöbön. Ló, kantár, nyereg – amennyire a villámfénynél ellenőrizni tudta, minden a helyén maradt. Kifutott a kertbe, de hiába szaladgált fel-alá, az eső elmosta a nyomokat, és senkit sem látott mozogni a viharban hajladozó fák alatt.

Csuromvizesen tért vissza a házba, mégsem a nedves ruháit átfújó széltől reszketett.

– Mit vitt el? – lépett be az újból felforgatott szobába.

A könyvek szanaszét hevertek a padlón. Tilea az íróasztal mellett állt, és a fiókokból kirámolt iratokat próbálta egy kupacba rendezni.

– Nem tudom – felelte riadtan.

Erthol az ablak melletti falhoz lépett, amelyről a Viharhozó letépte a gondosan felszegezett kárpitot. A hímzett kép helyén a fehérre meszelt fal színe élénkebb volt valamivel, de a felületén nem látszott, hogy valaha is bolygatták volna.

– Mintha keresett volna valamit – jegyezte meg Tilea. – Nézd, még a ládákat is kiforgatta.

Erthol kalapáló szívvel elhátrált a padlóra hajított falikárpit közeléből. Amikor az íróasztal mellé ért, valami megcsikordult a csizmasarka alatt. Lehajolt, és csodálkozva látta, hogy hegyes fadarabkák hevernek a padlón, és az egyik oldaluk fekete. Beletelt néhány pillanatba, mire megértette, hogy honnan kerülhettek oda.

A Viharhozó kihasított egy darabot a kazettás mennyezetre festett éjszakai égből: Erthol feje fölött jó kéttenyérnyi lyuk tátongott. Nem kezdett el számolgatni, anélkül is tudta, hogy Yamar Aron őrcsillagai esnek a felhasogatott kazettára. Rövid keresgélés után megtalálta a ládikát is – ott hevert az íróasztal alatt, felfeszített zárral, üresen.

2.

Denamals nem félt a vihartól. Egyszer már szembenézett vele, mégis megmenekült, és bármennyire megöregedett, nem vesztette el a hitét, hogy ha újra eljönne a Sárkány, akkor ismét megmenekülne valahogy. Erthol tőle tanult a legtöbbet a lovakról: Denamals mutatta meg neki, hogyan kell a fiatal lovakat nyereg alá szoktatni, és hogyan lehet egy lónak megtanítani, hogy lovasa legapróbb jelzéseire is reagáljon, amelyek a külső szemlélő számára láthatatlanok. És Denamals volt az is, aki megölte a sárkánykígyót a ligetben.

Néhány héttel azután történt, hogy meghalt a koronaherceg, és az Őrség katonái szürkére cserélték zöld-arany egyenruhájukat. Erthol nyolcéves volt, Tilea azon a tavaszon töltötte a hármat. Majdnem egy évvel korábban veszítették el az édesanyjukat, ám ha rövid időre magukra maradtak a házban, Tilea még mindig szólítgatni kezdte az anyját, és visítva, toporzékolva követelőzött, amikor Erthol megmondta neki, hogy az anyjuk nem jöhet. Denamals akkoriban gyakran vitte őket magával a falutól északra lévő tölgyligetbe. Erthol még emlékezett rá, hogy az öregember milyen szeretettel beszélt a ligetben álló öreg fákról, amelyek égbe markoló ágaikra hatalmas, bunkósbotra emlékeztető csomókat növesztettek. Mostanra viszont már értette, hogy nevelőapja csak távol akart kerülni néhány órára a háztól, ahol Holdas és Analea emléke kísértett.

A gyerekek gyorsan megtanulták, mennyire távolodhatnak el az olvasó öregembertől. A leggyakrabban kincskeresőt játszottak: bokrok sűrűjébe, fák odvaiba, kövek alá kukucskáltak be, majd a nap végén büszkén szórták gyámjuk lába elé színes kavicsokból, bogyókból és madártojások héjából álló zsákmányukat. Így kerültek bajba.

Olyan gyorsan történt az egész, hogy Erthol sohasem tudta pontosan felidézni. Egyik pillanatban még Tileának büszkélkedett azzal, hogy arrébb tud tolni egy nagyobb kődarabot, hogy hozzáférjen az alatta rejlő kincsekhez, a következőben azonban valami elővetette magát a kő alól. Az volt a szerencséje, hogy hátratántorodott és elesett, így a kígyó elvétette a csuklóját. Ezután már csak a reccsenésre emlékezett, ahogy Denamals sétabotja összezúzta az állat koponyáját. A rézszínű, pikkelyes test megvonaglott Erthol lába előtt, aztán ijesztő mozdulatlanságba dermedt. Denamals durván talpra rántotta a fiút, és kezébe nyomta a könyveket. Azután a karjába kapta Tileát, és olyan sietős léptekkel indult el hazafelé, hogy Ertholnak időnként kocognia kellett, hogy a nyomában tudjon maradni.

Aznap este, amikor Tilea már aludt, Denamals kihívta Ertholt a kertbe. Idős szolgájuk, Kopa bácsi a diófa alatt várakozott, és Denamals intésére a fűre borította a válláról lógó vászonzsák tartalmát. Ott hevert előttük az összetekeredett kígyó.

Ertholban undor és kíváncsiság viaskodott, de nem mert közelebb lépni.

– Már nincs mitől félned – biztatta Denamals.

A majdnem karvastagságú kígyó rézszínű tüskepikkelyei halálában szürkésbarnára fakultak, testéből émelyítő mocsárbűz áradt. A fején, a színtelenre vált szemek fölött már megfeketedett a vér. Amikor Erthol, félelmét leküzdve, közelebb hajolt, a vérfolt két oldalán észrevette az apró szarvak görbületét. Nem voltak nagyobbak, mint egy kisgyermek ujjai.

– Sárkánykígyó – suttogta.

– Még nem – lépett közelebb Denamals. – De hamarosan azzá lett volna. Tudod, ugye, hogyan születnek a sárkánykígyók?

– A sötétségből – válaszolta Erthol, és a saruja orrával megbökdöste a kígyó oldalát. Kemények voltak a pikkelyei, akár a kő.

Denamals lehajolt, és a két szarvánál fogva egy kicsit megemelte a kígyó fejét.

– Amikor az istenek elhagyták a földet és csillagokká lettek, sokáig sötétség borult a világra – magyarázta. – Abból a sötétségből születtek az első sárkánykígyók.

– De most már ott a nap és a hold – tiltakozott Erthol, de nem vette le szemét a kígyó szarvairól. – Csak éjszaka van sötét.

– Így van. De azóta a kígyók szívében ott a sötétség. Mocsarak mélyén, bozótok sűrűjében még most is előfordul, hogy eltorzulnak, és sárkánykígyókká lesznek: szarvakat, tüskepikkelyeket, csökevényes lábakat növesztenek. Sokkal nagyobbak és sokkal veszélyesebbek ennél.

Erthol a kígyó üres szemébe bámult.

– Haragszanak ránk az istenek, igaz, bácsi? Bedda néni azt mondta, hogy nem lett volna szabad a szárazföldre jönnünk, mert az istenek a szigetvilágot adták nekünk. Ezért hívnak minket tengeriknek.

– Taenegri – javította ki Denamals. – Ez a népünk neve, taenegri, csak azok csináltak tengerit belőle, akik már nem értenek a csillagnyelven. Taen-egri annyit tesz: „fénytől való”. Ez azt jelenti, hogy az istenek gyermekeinek tartjuk magunkat, semmi köze ahhoz, hogy a szárazföldön vagy a tengeren kellene élnünk.

Erthol később még számtalanszor hallotta ezt Denamalstól, de ez volt az első alkalom, amelyet fel tudott idézni.

– Akkor mégsem kell félnünk attól, hogy a sárkánykígyók bántani fognak minket? – kérdezte az öregembertől.

– Az Őrséget azért hozták létre, hogy megvédjék Tengermelléket – felelte Denamals, és Erthol akkor még nem hallotta ki a gúnyt a hangjából.

A kert végében máglyát raktak a kígyónak. Hamarosan ott álltak mind a hárman, és nézték, ahogy a felcsapó lángok szikrákat hánynak a csillagok felé. Az állat összetekeredett testéből nem látszott semmi: Kopa bácsi gondosan betakarta száraz fűvel és gallyakkal.

– A Sárkány is kígyó volt azelőtt? – kérdezte Erthol, miközben egy hosszú bottal a parazsat bökdöste.

Az emberek mindig összevissza beszéltek, ha a Sárkányról faggatta őket, vagy magukban motyogva imádkozni kezdtek. Denamals azonban még csak meg sem érintette a talizmánkövet a nyakában, hanem letérdelt mellé, és azt mondta:

– A Sárkány vihar képében érkezett, és eltakarta előlünk a nap, a hold és a csillagok fényét. Éppen ezért azt mondják róla, hogy nem valami másnak az eltorzulása, hanem maga az istenek nélküli sötétség.

Akkoriban még nem sokat értett ebből, de azt látta, hogy Denamals az egyetlen ember, aki nem kezd imádkozni, ha vihar kerekedik, sőt, többször megesett, hogy kiültek a tornácra nézni a kopasz dombok fölött a sárga, kék és fehér villámokat. Egész gyermekkorában azt hitte, hogy Denamals semmitől sem fél.

Most, hogy ott állt a többszörösen felforgatott és meggyalázott szoba közepén, Erthol végre megértette, hogy Denamals is fél. Nem a Sárkánytól vagy a kígyóktól, még csak nem is az Őrségtől, hanem az emlékektől, amelyek szigorú, fehér tornyokkal és fekete éggel bámultak rá a szobája faláról.

Kopa bácsi istállószolga volt a Csillagpalotában. Denamals azt mesélte, annak idején úgy került a hajójára, hogy ő gondozta az ura hátaslovát, és hűséges maradt hozzá, az öreg szolga viszont csak a vállát vonogatta, és azt mondta, eltörte a lábát azon a nyáron, és ha akart volna, akkor sem tud elmenni a többiekkel. Rónyazugban aztán Denamals elbocsátotta a szolgálatából, mert Holdas halála után nem tudta volna még őt is eltartani, így azóta Kopa és a felesége, Bedda a falu többi lakójához hasonlóan a majorságban dolgozott, és kaptak egy kis szalmatetős vályogházat a tópart közelében. Ez persze nem jelentette azt, hogy ne segítettek volna Denamalsnak és fogadott gyermekeinek, vagy hogy Bedda néni ne sétált volna át hozzájuk egy-egy fazék gőzölgő levessel. Erthol mégsem ezért kereste fel őket azután, hogy a Viharhozó felforgatta Denamals szobáját, hanem azért, mert Denamalson kívül ők voltak az egyetlenek Rónyazugban, akik jártak a Csillagpalotában.

Erthol a csendesedő esőben kivezette Árnyékot az istállóból, kötőfékére felcsatolta a vezetőszárat. Átvetette a vállán a tarisznyáját, amelyben a lóápoló eszközeit tartotta, karjára kapta a kantárt, vállára a nyerget, aztán segített Tileának felkapaszkodni a vasderes hátára. Mivel úgy gondolta, így már semmilyen valódi érték nem maradt a házban, csuklójára csavarta a vezetőszár végét, és elindult a hársfasor irányába. Némán baktatott a tóparton álló zsellérházak felé. Tilea sem szólt, leszegett fejjel csavargatta ujjai köré Árnyék fekete sörényét, felhúzott szoknyája alól elővillanó fehér lábszárát időnként nekifeszítette a vasderes oldalának, ha a ló vonakodott egyenletesen előrehaladni. Erthol lazára fogta a vezetőszárat, hagyta, hadd irányítsa a húga az állatot.

Az elvonuló vihar nyomában akkor ragyogtak fel az első csillagok, amikor leértek a zsellérházakhoz, és Erthol megkönnyebbülten látta, hogy Kopa bácsiék ablakában még világosság pislákol. Ennek ellenére sikerült ráijeszteniük az idős házaspárra, amikor bekopogtattak hozzájuk, és elmesélték, hogy mi történt Denamalsszal. Bedda néni azonban nem sok időt vesztegetett a siránkozásra, fürgén felszította a vacsoratűz parazsát, aztán kerített Ertholnak egy tiszta inget, amíg a lángok mellett megszárad átázott inge és mellénye. Kopa bácsi eközben összevont szemöldökkel tanulmányozta a kiürített ládikát. Megkocogtatta jobbról, balról, végighúzta az ujját a ládika fedelén végigfutó, faragott indamintázaton.

– Nem hiszem, hogy olyasmi lett volna benne, amivel ki tudod váltani Denamals urat – összegezte a benyomásait. Letette a ládikát az asztalra, és felnézett Ertholra, aki az asztal fölé hajolva állt, miután az egyetlen szabadon maradt kisszéket átengedte Tileának. – Ne higgyétek el a szóbeszédeket! Ha Denamalsnak lennének kincsei, akkor ti biztosan tudnátok róla.

Erthol türelmetlenül felhorkant.

– Akkor miért mondják, hogy három láda aranyért vette meg annak idején a házunkat?

– Mert nem akarnak emlékezni arra, hogy akkoriban két láda vasöntvény meg egy ládányi vetőmag többet ért három láda aranynál – felelte Kopa bácsi. – Bizony, a majorsági kapák, ásók, gereblyék mind abból a vasból készültek. Fémeszközök nélkül pedig bajosan vészeltük volna át az első néhány évet Rónyazugban.

– És a szőlő? – szólt közbe Bedda néni az asztalhoz lépve. – Oda is Denamals hozta az első vesszőket. Ő legalább tudta, hogy új országban nem kincsekre lesz a legnagyobb szükségünk.

Kopa bácsi újra a kezébe vette a ládikát.

– Néhány kacatja talán tényleg volt még az elején – ismerte be. – De azokat gyorsan eladta, még mielőtt az emberek rájöttek, hogy Tengermelléken jó darabig semmit sem fognak érni az ékszerek. De azokat se vette el tőletek: abból húzta fel a zsindelytetőt a házra.

– Csakhogy én nem szedhetem le a tetőt a házról, nem olvaszthatom be a kapákat, és nem húzgálhatom ki a szőlőtőkéket – mérgelődött Erthol. – Tényleg nem tudja, hogy mi lehetett a ládikában?

– Nem.

– Bármi volt is, azt még a Csillagpalotából hozta magával – mondta Bedda néni. – Az a mennyezet nem volt kibontva azóta, hogy édesanyátok ráfestette a csillagokat. Emlékszem, én segítettem neki kikeverni a festéket.

Erthol hátralépett az asztaltól, és kikandikált az apró ablaknyíláson, hogy ellenőrizze Árnyékot. A szűk udvarban semmi sem mozdult, csak a vasderes nyújtogatta nyakát a kerítés tövében lapuló nedves fűcsomók felé, de a fiú úgy kötötte ki az udvarban álló facsonkhoz, hogy a ló ne érhesse el.

– Épp a három csillagnál hasogatta fel a mennyezetet! – magyarázta közben Tilea. – Szerintem ismerte Denamalst még… régről. Máskülönben honnan tudta volna, hogy ott keresse?

– Hagyjuk már a csillagokat! – Erthol kikerülte az alacsony mennyezet gerendáiról függő gyógynövénycsokrokat, és az asztalhoz lépett. – Az eddig is világos volt, hogy honnan került Rónyazugba a ládika. Azt lenne jó tudni, hogy mi volt benne.

Kopa bácsi hallgatott, ráncos ujjai ütemesen koppantak az asztallapon.

– Bedda – pillantott fel –, talán mégis jobb lenne, ha…

– Jó. Mondd el nekik – sóhajtotta az asszony.

Az öreg Kopa megköszörülte a torkát.

– Ugye, Denamals úr nem mesélte el nektek, hogy az áruló kincstárnok a három csillagról nevezte el a gyermekeit?

– Ebben az országban mindenki elveszti az eszét, aki kap egy birtokot a feneke alá – csóválta a fejét Bedda néni, mielőtt még Erthol és Tilea válaszolhattak volna.

– Emlékszel Hollóra! – felelte neki a férje. – Mindig is bosszantotta a címertelen származása meg a lélekmadár neve.

– Pedig hát mi van abban? A madárnév is éppolyan név, mint a többi.

Kopa bácsi megvonta a vállát.

– Egy címeres nem használ madárnevet. Legfeljebb a csillagnyelven.

Erthol megmosolyogta az öregek szóváltását.

– Jó, de hogy adhatott csillagnevet mindhárom gyermekének? – kérdezte. – Tudtommal a legidősebb fia még a Szigeten született.

– Ugyan már! – legyintett Bedda néni. – Amennyire Holló behízelegte magát a királynál, biztos megengedte neki, hogy utólag adjon csillagnevet a fiának.

Erthol fáradtan sóhajtott.

– Szóval azon kívül, hogy elárulta, Holló még azzal is bosszantani akarta Denamalst, hogy Alkonynak, Éjfélnek és Hajnalnak nevezte el a gyerekeit. De miért fontos ez most nekünk?

– Denamals urat szokatlanul megviselte, amikor ezt megtudta – sopánkodott Bedda néni, és kitapintotta a ruhája alatt a talizmánkövét. – Emlékszel rá, amikor három éve egy hétig feküdt lázasan?

Erthol nagyon jól emlékezett. Soha azelőtt és soha azóta nem látta olyan betegnek a gyámját. Ettől még nem ijedt meg, csak akkor, amikor a készülő ebéd romjai fölött a konyhaasztalra borulva találta Tileát, aki azt hazudta neki, hogy csak a hagymaszeletelés miatt folynak a könnyei. Aztán Denamals mégiscsak felépült, de onnantól kezdve alig mozdult ki a házból.

– Azt mondta nekünk, hogy huzat érte, és megfázott – emlékezett vissza Tilea.

Kopa bácsi a nyakát dörzsölgette.

– Mi inkább attól tartottunk, hogy… szóval, hogy kezdi elhagyni a józan esze. Engem háromszor hívatott be a betegszobába, és elmondta, hogy Ertholt semmiképpen sem engedhetem Völgyvár közelébe. Nem is értem, miért gondolta, hogy kedved támad épp az áruló városába menni.

– Mintha itt nem lenne épp elég bajom – morogta Erthol, és felkapta az asztalról a ládikát. Odalépett vele a tűzhöz, a fény felé tartotta, megnézte még egyszer kívül-belül, de a fedelét díszítő faragást leszámítva semmilyen jelzést nem talált rajta.

– Szerintem a ládikával később is ráérünk foglalkozni – lépett oda mellé Tilea. – Előbb szereznünk kellene valahogy hetven aranyat.

Erthol odalökte a húgának a ládikát, és fel-alá kezdett járkálni a szűk helyen.

– Tilea, nem tudunk hetven aranyat szerezni! Azért kérnek ennyit, mert azt akarják, hogy előadjuk a rejtett kincseinket. De ha egyszer nincsenek!

– Kérhetnénk kölcsön – próbálkozott tovább a lány.

– Kitől? Rónyazugban legfeljebb a gazdatisztnek van hetven aranya. A házat csak nem adhatjuk el a fejünk fölül, a berendezés meg… Még ha össze is tudnánk válogatni pár dolgot, napokba, vagy akár hetekbe telik, mire erre jár egy olyan vándorkereskedő, aki hajlandó fizetni értük. A majorságiaknak meg hiába próbálunk bármit eladni, ők nem tudnak pénzben fizetni.

Jobb híján leült a döngölt földpadlóra a nyereg, a kantár meg a tarisznyája mellé. Aggódott Denamalsért. A falun túl, a keresztútnál álló helyőrség fogdájában ugyan nem voltak olyan szörnyűek az állapotok, sőt, az a hír járta, hogy az őrkapitány kifejezetten barátságos azokkal a fogva tartottakkal, akiktől pénzt remél, de Erthol tartott tőle, hogy a megaláztatás önmagában is túl sok egy olyan öregembernek, aki alig mozdul ki a szobájából, és szigorúan ragaszkodik a napirendjéhez. Ertholban a szülei már csak halvány képekként éltek, Denamals volt az, akihez az igazán fontos emlékei kötődtek. És Denamalstól kapta a legszebb ajándékot is: a csikót, amelyik éppen a tizennegyedik születésnapján született. Végigsimított a nyeregszárny méhviasszal fényesre dörgölt bőrén. Sem Tilea, sem Kopa bácsi nem merte kimondani, de Erthol nélkülük is tudta, mi az az egyetlen érték, ami megérne hetven aranyat.

Tilea elállta a vasderes útját, amikor Erthol megpróbálta kivezetni az udvarról.

– Kell, hogy legyen valami más megoldás – tiltakozott a lány. – Legalább várj reggelig.

– Nem lehet. Hazafelé jövet láttam, hogy egy csapat utazó szállt meg a fogadóban. Biztos, hogy címeresek, ott szénáztak a lovaik a körtésben. Ha reggelig várok, akkor jó eséllyel elszalasztom őket, és akkor várhatunk a napfordulatig, vagy még tovább, hogy újra erre járjon valaki, akinek el tudok adni egy lovat.

– Rónyazugban is találsz olyat, aki megvenné – vágott vissza Tilea.

Árnyéknak közben már nagyon mehetnékje volt, Ertholnak rövidre kellett fognia a vezetőszárat, hogy nyugton maradjon.

– Szó sem lehet róla – fordult vissza a húgához. – A majorságiak közül csak a gazdatiszt tudná megvenni, ő meg úgyis csak eladná. Az Őrségnek meg nem fogom odaadni a lovamat. Akkor már inkább egy ismeretlen címeres, aki elviszi innen, és nem kell néznem, hogy más lovagolja.

Tilea arca elkomorult. Odalépett Árnyékhoz, és végigsimította a ló homlokát.

– A vasderes legalább egészen az enyém, hadd döntsek róla én – zárta le a beszélgetést Erthol, és miután fél kézzel megölelte a húgát, szelíden félretolta a kapuból.

Kinn a szekérúton aztán fellendítette magát a vasderes hátára – ezúttal szőrén ülte meg, mert nem szerette volna a lóval együtt a felszerelést is áruba bocsátani. Végigügetett a sötétbe boruló zsellérházak előtt, majd a tóparton letért az útról, hogy a mezőkön és ligeteseken átvágva a rövidebb úton érje el a fogadót. Árnyék lehelete füstölt az esőtől nedves levegőben, a szél vízcseppeket rázott a nyakukba az átázott lombokról. A vihar azonban már továbbvonult, és az éjszaka mostanra mélyült el annyira, hogy a lelkek útja láthatóvá váljon az égen. Milliónyi fehér istenszem nézett le rá a magasból.

Már emelte volna a kezét, hogy megérintse a nyakában függő talizmánkövet, aztán inkább a lova sörényét csavarta az ujjai köré. Elérhetetlen messze volt az ég, és címertelenként, csillagnév híján amúgy is csak a Királycsillaghoz imádkozhatott, amely sápadtan hunyorgott fényesebb társai között, és soha semmi mást nem tett, mint hogy megmutatta az utazóknak az északi irányt.

Amikor a domb aljában visszatért a fogadó felé kanyarodó útra, dobszóra és emberi hangokra lett figyelmes. Bízott benne, hogy még ébren találja az utazókat, de meglepte, hogy ilyen hangos mulatozást csapnak három nappal a napfordulat előtt. Ismét letért az útról, és úgy kanyarodott, hogy a körtés felől érje el a fogadót, és előbb láthassa az utazók lovait, mint őket magukat. Az öreg vadkörtefák és galagonyabokrok alatt nyolc lovat számlált össze. Lustán csapkodták a farkukkal az éjjeli rovarokat, és a fatörzsekre kötözött szénacsomókból húzgálták ki a fűszálakat. Egytől egyig megértek volna hetven aranyat.

Erthol leugrott a vasderes hátáról, és a lovat maga után vezetve kikerülte az utolsó galagonyabokrokat. Akkor vette észre, hogy a fogadó épülete mögött még három szekér is várakozik, a közelükben pedig két pár bánatos ökör lógatja a fejét, és egy termetes igásló ropogtatja a zabot a nyakába akasztott tarisznyából. Énekszó hangzott fel az udvar felől, és Erthol ebből megértette, hogy egy vándorszínész-társulat is a fogadóban száll meg éjszakára – vagy legalábbis ide húzódtak be a vihar elől.

A színészek a fogadó udvarán, egy magányos cseresznyefa körül jelölték ki a színteret maguknak. Velük szemben a fogadóból kihordott székeken és padokon pedig a közönség: a fogadós a családjával, néhányan a majorságból, az első sorban meg kétségkívül az átutazó címeresek. Egy jókora agyagkorsóban adogatták tovább egymásnak a bort, és hangosan nevetgéltek. Mivel az előadás már elkezdődött, így Erthol jobbnak látta, ha nem gyalogol oda hozzájuk azonnal, hanem szemügyre veszi őket egy kicsit, amíg a darab véget nem ér.

A színtéren épp egy öregember és egy vörös nagykendőbe burkolózó asszony vitatkozott egymással. A nőt Erthol felismerte: Idanának hívták, ő vezette a társulatot. Ritkán fordultak meg Rónyazugban, de az asszonyt könnyen meg lehetett ismerni vörösesbarna hajáról és lángszínű, indamintás ruháiról.

– Régen minden jobb volt – mérgelődött éppen az öregember. Egy apró sámlin ült, görbe botját keresztbe fektette a térdén. Idana csípőre tett kézzel nézett le rá, nagykendője úgy lógott le a válláról, mint két vöröslő szárny.

– Mikor régen? – kérdezte fennhangon.

– Amikor az istenek szigeteket emeltek ki a tengerből, és a tengeriknek adták. Amikor az istenek a földön jártak, és maguk tanították az embereket. Amikor hetvenhét sziget volt a birodalom, és még nem feledtük el az istenkirály nevét – szavalta az öregember.

– Akkor sem volt jó – tiltakozott Idana. – Az emberek azt hitték, hogy az istenek szolgaként tartják őket, és fellázadtak ellenük. Az istenek megadták nekik a vágyott szabadságot, és felmentek az égbe, magukra hagyták a tengeriket. Hétszer hét év sötétség borult a világra a csillagok alatt. Mikor volt jó?

– Amikor Égrenéző, a tengerik hőse kiengesztelte az isteneket. Amikor a béke jeleként a napot és a holdat az égre helyezték. Amikor a szigetvilág királyságai úgy hálózták be tengert, ahogy az istencsillagok ragyognak az égen.

– Akkor sem volt jó. – Idana dobbantott egyet a döngölt földön a sarkával. – Háború dúlt a szigetek között, sorra pusztultak el, és merültek feledésbe a tengerik országai. Nem maradt, csak egyetlen királyság, Élechros, az Utolsó Sziget.

Az öregember felegyenesedett a sámliról, az asszonyra villantotta a szemét, úgy felelt meg neki:

– Mégis ott született az ezerszer áldott, az egyetlen tengeri, akit meghallgattak az istenek.

– Akkor hadd mondjam el, hogy én mit hallottam Élerón királyról – válaszolta Idana, és lassan a közönség felé fordult.

Abban a pillanatban három gyerek kioltotta a színteret megvilágító három mécsest, és a fogadó udvara sötétbe borult. Az első sorban ülő címeresek közül valamelyik felkiáltott:

– Nesze, nektek! Máris itt az istenek nélküli sötétség!

Társai hangosan nevettek rajta. Erthol feléjük pillantott, de a színpadot megvilágító mécsesek apró lángja annyira elvakította, hogy egyelőre csak a címeresek körvonalait látta a sötétben. Árnyék horkantott egyet, mire a fiú végighúzta tenyerét a vasderes homlokán, noha kettejük közül inkább ő szorult volna vigasztalásra. Ujjai áthűltek az idegességtől.

– Liyori, a csillagokra, ezt miért kellett? – hallatszott Idana hangja.

– Itt ki kell majd oltani a fényeket, nem? – kérdezett vissza egy mutáló fiúhang.

A társulat tagjai szitkozódva kerülgették egymást a sötétben, míg valakinek sikerült szikrát pattintania, és egy taplóval felélesztette az egyik mécsest. Amíg a másik kettőt is meggyújtották, Erthol a címeresekre sandított. Fiatal, gazdag társaságnak tűntek, és nyolcan voltak, akárcsak a lovaik. Mentéjükön az ezüstgombok és fém rátétek megcsillantak a mécsesek újraélesztett fényében. Erthol nehezen tudta volna elképzelni róluk, hogy társként és nem tárgyként tekintenek a lovukra.

Ekkor a színtérnek kijelölt területre egy sötétkék palástot viselő férfi lépett, homlokán keskeny rézpánt szorította le világosbarna haját. Tanácstalanul sétálgatott fel-alá, és időnként kérdő tekintettel pillantott fel az égre. Közben három fehér szellemalak bukkant fel a színen: mindhármuk arcát fehérre mázolt, faragott álarc fedte, hajukat fehér lószőr alá rejtették, testükön fehér, rojtosra vágott köntöst vontak össze, amelynek könnyű anyaga csak úgy szálldosott körülöttük, amikor körbetáncolták Élerónt.

– Háborog a tenger, reng a föld – szólalt meg a király zengő hangon. – Az Utolsó Sziget partját nyaldossa a víz. Hát tényleg elhagytak minket az istenek?

– Az istenek, az istenek… – visszhangozták a körülötte táncoló szellemek.

A hátrébb álló színészek különféle eszközökkel kísérteties hangokat idéztek elő. Egy zsinegen körbeforgatott, lapos fadarabka surrogó, zúgó hangot adott, egy másik kereplő sistergett. Liyori, a vörös hajú fiú, akiről Erthol gyanította, hogy Idana fia lehet, a nyakába akasztott egy dobot, és lassú, egyenletes ritmust ütött, mint a szívdobogás.

– Az istenek, az istenek… – énekelték a szellemek, aztán az egyik odahajolt Élerónhoz, és úgy tett, mintha a fülébe súgna valamit, de valójában elég hangosan beszélt ahhoz, hogy a közönség is hallja: – Nem mind hagytak el, jól tudod.

Odahajolt hozzá a második is:

– Nem mind jutottak el a hetedik égbe.

Végül a harmadik:

– Nem mind tudtak elszakadni a földi világtól.

Élerón a szellemalakok után kapott, de azok elhúzódtak előle, a király ujjai csak ruhájuk foszlányait érték el.

– A vándorcsillagok – szólalt meg végül, amikor az álarcos alakok hátraléptek. – A vándorcsillagok a két világ között rekedtek.

A szellemlények újra megszólaltak:

– Őket megszólíthatod!

– A vándorcsillagok felelnek!

– Most telik ki a hetven év, és újra eljön a legfényesebb közülük.

Mindhárman egyszerre mondták ki:

– A Tündöklő, a Tündöklő, a Tündöklő.

A szellemalakok elhúzódtak, Élerón pedig felnézett a faágra akasztott mécsesre. A láng sárgán táncolt az enyhe szellőben, pedig Erthol tudta, hogy a vándorcsillag fehér fénnyel izzott, amikor majdnem hetven évvel azelőtt a Csillaglátó-hegy fölé ereszkedett, és fehér fénnyel ragyogott maga Élerón is, amikor a Tündöklő megáldotta. A király letérdelt a mécses alatt, és fennhangon elmondta az istenhívó imát, az első imádságot, amelyet a tengerik megtanítottak a gyermekeiknek, és amire soha egyetlen csillag sem felelt senkinek – Élerónt kivéve. Erthol a szeme sarkából látta, hogy a fogadós és a családja megérintik a talizmánkövüket, és együtt mormolják az imát a színésszel, és már ő is emelte volna a kezét, hogy kitapintsa az inge alatt a talizmánkövét, ám mozdulata abbamaradt, amikor észrevette, hogy a címeresek őt figyelik, egy fekete hajú fiú pedig a lovára mutogat. Nyugtalanul fordította el róluk a tekintetét, pedig kénytelen volt bevallani magának, hogy valójában pontosan azért álldogált itt, és nézte végig az előadást, hogy közben feltűnést keltsen a lovával.

Élerón közben leakasztotta a mécsest cseresznyefa ágáról. A kezével kellett óvnia az apró lángot a széltől, ahogy elindult vele a színtér közepe felé. Ertholnak erről a régi napfordulati ünnepségek jutottak eszébe, amikor egy Élerónnak öltözött jelmezes magasra tartott fáklyával járta végig a rónyazugi zsellérházakat egy csapat éneklő fiatal kíséretében, mindenhol áldást osztott, és mindenhol megvendégelték – kivéve Denamalsnál. Ha Erthol látni akarta, ahogy Élerón fáklyájával csillagalakot rajzol a levegőbe a bejárati ajtók előtt, akkor le kellett szöknie a faluba. Denamals szerint, aki megkapja Élerón áldásait, az előbb vagy utóbb megkapja az átkait is, így aztán sohasem engedte a háza közelébe a jelmezeseket.

Most ugyanaz a dal csendült fel, mint ezeken az alkalmakon, és a vándorszínészek a három szellemet leszámítva a mécsest tartó Élerón köré csoportosultak. Az énekszó és a lantjáték mellett lassan elcsendesült a szélzúgás és a hullámok hangja, annak jeléül, hogy Élerón lecsillapította a tengert, és megmentette a Szigetet. Idana azonban egy véleményen lehetett Denamalsszal, mert a jelenet nem ért itt véget: a három szellemalak a királyt követők közé vegyült, bekapcsolódott a dalba, amely hirtelen falsra váltott, majd lassan szétesett, hangokra és kiáltásokra szakadt. Az emberek, akik eddig rajongva állták körül Élerónt, most dühödten pillantottak rá, és a ruhájába téptek. Könyörgésük követelőzéssé, dicsérő szavaik szitkokká váltak.

– Építsd újra a váram, melyet a szökőár pusztított el! Tedd újra termővé a földem! Adj nekünk is a fényből! Add nekünk a vándorcsillag erejét!

Már-már túlságosan élethűnek tűnt a dulakodás, Élerónt a földre lökték, és összeborultak fölötte. Ahogy a mécses fényét eltakarta a karok és lábak szövedéke, újra sötét lett.

Hangos döndülés szakította félbe a jelenetet. Erthol a félhomályban már alig látta a háttérben álló zenészeket, így csak találgatni tudta, hogy valamilyen fémlapra üthettek rá a mennydörgést idéző hanghoz. Az Élerónt körbefogó színészek szétrebbentek. Miközben a király megigazította a palástját, és a lámpást óva felegyenesedett, a háta mögött a zenészek újabb viharhangokat csaltak elő eszközeikből: zúgott, fütyült, süvített a szél, fémesen zörgő mennydörgés csattogott.

– Szóval érezni akarjátok a vándorcsillag erejét? – szólalt meg Élerón túlharsogva a vihart, és a hozzá legközelebb álló színészre mutatott. – Akkor érezd, milyen, ha egy isten nevében kimondott átok nehezedik rád. Légy átkozott!

A férfi lehajtotta a fejét, és térdre rogyott a király előtt, ám Élerón addigra egy újabb színész felé fordult, és rá is átkot szórt. Ertholnak csak a negyedik átok után vált világossá, hogy az elátkozott színészek sorban elvonultak a zenészek mögé, ott egy ládából rojtos fekete köpenyt és rémisztő, fekete álarcot öltöttek magukra, majd némán és mozdulatlanul megálltak a király háta mögött.

A saját átkai fordultak Élerón ellen, és végül ez okozta a halálát, emlékeztette magát Erthol, és csakugyan, amikor az utolsó elátkozott színész is visszatért a színre, lobogó fekete köpenyben sebesen körbe-körbe kezdtek futni a király körül, aki lámpását még mindig magasra tartva rémülten tekintgetett jobbra-balra. Egyre kavarogtak az árnyak, Élerón pedig képtelen volt szabadulni a gyűrűjükből. Végül ledöntötték a lábáról, ám ezúttal az egyik szellemalak a mécsest is kitépte a kezéből, két társával együtt kioltották, majd úgy tettek, mintha összetipornák a földön.

Akkor Idana, kezében egyetlen viaszgyertyával, elindult a színtér széléről, megkerülte a kör alakban egymásra boruló színészeket, majd a közönség felé fordulva szavalni kezdett:

Világ a világtól elválasztva légyen,

Ember az embernek lépteivel lépjen,

És ki tilalmast az égi utat járja,

Gomolygó viharnak sötét mélye várja.

Ismét a mennydörgések hangjára emlékeztető dübörgés hallatszott, aztán a zenészek meggyújtottak egy mécsest a színtér mögött, és egy kiterjesztett szárnyakat formázó tárgyat tartottak a láng közelébe, amitől a fogadó falára hatalmas, szárnyas árnyalak vetült: a vándorcsillag nevével kimondott átkok maguk után vonták az istenek büntetését, a Sárkányt.

Erthol végigsimított a vasderes szügyén, és hátraléptette. Még sohasem látott ennyire rosszul végződő darabot a néhai királyról. Hiába tudta mindenki, hogy Élerón átkai vezettek a Sziget pusztulásához, a legtöbben még mindig a hőst látták benne, akinek válaszoltak az istenek, és az emberek kapzsiságának tudták be, hogy végül rosszra fordította az égiektől kapott erőt. Erthol gyanította, hogy ebben van némi szerepe annak, hogy még mindig Élerón fia, az idősödő Adarón király uralkodott Tengermelléken, és bár nem örvendett nagy népszerűségnek, az emberek mégis hálásak voltak neki, amiért sikerült a királyságot a szárazföldre menekítenie. Akárhogy is, ennek a színdarabnak egyértelműen az volt a tanulsága, hogy jobb nem kapcsolatba lépni az istenekkel.

A taps abbamaradt, és Erthol azon kapta magát, hogy még mindig a falon imbolygó árnyalakot figyeli. A címeresek már fel is ugrottak a padjukról, és valamennyien a fogadós köré gyűltek, aki halkan magyarázott nekik valamit. Egyikük jól láthatóan Árnyékra pillantott, aztán odasúgott valamit a mellette állónak.

Erthol tudta, hogy most kellene odaballagnia hozzájuk, és megmutatnia a lovát, de sehogyan sem akarózott megmozdulnia, sőt, egyre vonzóbbnak találta Tilea javaslatát, hogy várjon reggelig, vagy próbáljanak valami teljesen más megoldást keresni. Elvégre csak annyit kellene tennie, hogy odaköszön a fogadósnak meg a színészeknek, felül Árnyék hátára, és elnyargal, mintha csak az előadás miatt lovagolt volna idáig. Már majdnem meggyőzte magát, hogy megforduljon, amikor a címeresek csoportja szétnyílt, és kivált közülük egy vékony, fekete hajú fiú. Egyenesen Erthol felé indult, a társai pedig összesúgtak a háta mögött.

– Áldassanak a csillagok! – torpant meg Erthol előtt. Hosszúkás arca és egyenes orra volt, és hiába tartotta úgy az állát, mintha mindent tudna a világról, Erthol úgy látta, hogy nagyjából egyidősek lehetnek.

– Áldassanak – felelte vonakodva.

– A tiéd ez a ló? – lépett oda hozzá az úrfi, és a tenyerét máris végighúzta a vasderes homlokán.

– Az enyém.

– Vasderes. Ritkán látni ezt a színt. – A fiú körbejárta a lovat. Sötétkék mentéjén két sor ezüst pitykegomb villogott. – Hány éves?

– Hat.

Az úrfi megtorpant, összehúzott szemmel végigmérte Ertholt.

– Nem értelek. Olyan arcot vágsz, mint akinek tegnap égett le a háza a Sárkány tüzében. Én a helyedben nem búsulnék, ha ilyen gyönyörű lovam lenne.

Erthol szerette volna elmesélni, hogy mi történt vele, de aztán a büszkesége győzött, és úgy döntött, nem fog panaszkodni egy címeresnek.

– Ha tényleg érdekel a hangulatom, akkor vedd meg tőlem – felelte.

Az úrfi szeme elkerekedett. A válla fölött hátrapillantott az útitársaira, aztán olyan közel lépett Ertholhoz, hogy a fiú megérezte borszagú leheletét.

– Figyelj, nem viccelsz? Tényleg el akarod adni?

– Ezért jöttem ide.

Az úrfi újra a társai felé nézett, aztán Ertholra, majd a vasderesre.

– Eladod? Biztos?

– Természetesen megkérem az árát – lépett hátra Erthol az úrfi bizalmaskodó vállveregetése elől. Sehogy sem értette, miért lepődött meg ennyire a fiatal címeres. – Nyolcvan aranyat kérek érte.

Az úrfinak ráncok szaladtak a homlokára.

– Ezért a lóért? – Rosszallóan ciccegett. – Idefigyelj, én igazán nem akarok beleszólni, de szerintem ez a ló többet ér annál.

– Mégis milyen vevő az, aki felfelé alkudozik?

– Olyan, aki szeret játszani – közölte az úrfi, és mélyen ülő, sötét szemében megcsillant a tűzfény. – Az égi őrzőmre esküszöm, hogy kifizetlek. Csak mondj egy magasabb árat!

Az égi őrző emlegetése nem hatotta meg Ertholt, de az aranytallérok elbizonytalanították. Szándékosan mondott nagyobb összeget az Őrség követelésénél, de nem akarta túlfeszíteni a húrt. Ahogy a kereskedők és lovászok beszédéből kivette, ebben a járásban ritkán adtak hatvan aranynál többet egy hátaslóért.

– Nyolcvanöt – bökte ki végül, de kezdett meginogni az önbizalma.

Az úrfi csípőre tette a kezét – az övéről hosszú, dísztelen tokban kés függött –, és lemondóan csóválta a fejét.

– És mit akarsz kezdeni azzal az öt arannyal? Nem csodálom, hogy a szegények szegények maradnak. Még gondolni se mernek nagyot.

– Kilencven.

– Látod, erről beszélek. Kevés. Nem egy sánta öszvérre alkuszunk.

– Mi akarsz? – fakadt ki Erthol, hátrébb léptette Árnyékot az úrfi közeléből.

– Kicsit több tiszteletet! Ha nem vetted volna észre, épp segítek neked. Száz arany?

Erthol visszasandított a címeresek felé. Az idegen úrfi valami hasznot remél ebből az üzletből, ebben nem kételkedett, de hátha egyszer ő is jól jöhet ki az urak közötti vetélkedésből. Különben sem látott még egyben száz aranyat.

– Legyen.

Az úrfi kezet nyújtott.

– Golthin vagyok, Égtoronyból. Nem, ne fáradj, a te nevedet már elárulta a fogadós. Öröm volt veled üzletelni, Erthol.

Akkor lássuk, hol a trükk, gondolta Erthol, de azért elfogadta a kézfogást. Az úrfinak majdnem olyan puha tenyere volt, mint Tileának.

– Gyere – intett Golthin a társai felé, és szélesen elmosolyodott. – Ők fognak fizetni. Amikor észrevettünk téged, megkérdeztük a fogadóstól, hogy ki vagy, és vajon eladnád-e a lovadat. Azt mondta, hogy semmi pénzért nem válnál meg tőle. Fogadtam a társaimmal, hogy én úgyis meg tudom venni, ha akarom.

Erthol a társaságra pillantott, aztán az úrfira. Nem értette, miért mindig csak másoknak lehet ilyen szerencséje.

– Vagyis – számolta meg újra a távolabb várakozó címereseket –, ha mind a hét útitársad hajlandó fizetni, akkor most nyertél egy lovat, és még negyven aranyat.

– Élni tudni kell – vigyorgott Golthin, most már tényleg vállon veregette Ertholt, és egyúttal taszított is rajta a fogadó előtt várakozó társai felé. A vasderes felemelte a fejét, és kérés nélkül utánuk ballagott.

A címeresek – fiatalok voltak valamennyien, ránézésre egyik sem töltötte még be a harmincat – mondtak néhány cifrát Golthinnak, de látszott, hogy inkább heccről van szó, mint komoly vitáról, és valójában remekül szórakoznak. Röhögve számolták le a száz tallért Ertholnak és a negyvenet Golthinnak, aztán közrekapták Ertholt, és addig nem eresztették, míg egy kupa bort nem diktáltak belé. Majd belefulladt, mert az olcsó, keserű itallal együtt büszkesége és igazságérzete maradékát is le kellett nyelnie.

– Na, essünk túl rajta – kapta el Golthin könyökét, amikor az utolsó cseppet is kiitta.

Árnyék türelmesen várakozott a tornác korlátjánál, amire Erthol ráhurkolta a vezetőszárat, csak a bőre rándult meg, ahogy igyekezett megszabadulni az éjjeli rovaroktól. A fiú szerette volna még utoljára átölelni a nyakát, és belefúrni az arcát a sörényébe, de túl sokan figyelték, így csak a ló vállán simította végig az ezüstös szőrszálakat. Elképzelte, hogy néz majd ki Árnyék tízéves korára, mikorra a teste ezüstszürke lesz, és csak a lábszárán és a fején marad meg lágy átmenetben a sötétszürke szín. Denamals azt mesélte, a Szigeten a királynak volt ilyen színű lova.

Eloldozta a lovat, és odalökte a vezetőszárat a melléje lépő Golthinnak.

– A jobb kézre vágtát még gyakorolnia kell. A víztől viszont nem fél – magyarázta, és elfojtott egy sóhajtást. – És megtanítottam jelre ágaskodni, de ha jót akarsz magadnak, nem hagyod, hogy rászokjon.

Golthin még mindig önelégülten mosolygott, de úgy tűnt, érti, hogy miről beszél.

– Akkor áldjanak meg vele a csillagok!