Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

George Bernard Shaw

BRASSBOUND KAPITÁNY
MEGTÉRÉSE
VÍGJÁTÉK HÁROM FELVONÁSBAN

fordította:
Hevesi Sándor

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-158-3 EPUB
ISBN 978-963-678-159-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás:
1900

a mű eredeti címe:
Captain Brassbound's Conversion

az elektronikus változat az 1910. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Jean-Joseph Benjamin Constant (1845 – 1902) A teraszon
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEMÉLYEK

Sir Howard Hallam, angol pair és bíró.

Lady Cicely, a sógornője.

Brassbound kapitány, más néven Black Paquito.

Drinkwater Félix.

Redbrook,

Johnson (Brassbound emberei).

Marzo.

Rankin, hittérítő.

A kádi.

Szidi el Asszif sejk.

Ozmán, a sejk embere.

Kearney, amerikai kapitány.

Matróz.

Muley.

Hordár.

Két néger fiú.

Történik Marokkóban, a múlt század végén.

ELSŐ FELVONÁS

Azon a hegyvidéken, mely Marokkó nyugoti partján, a mogádori kikötő felett nyúlik el, egy hűvös, késői délutánon a misszionárius, Voltaire ismert tanácsához híven, a kertjét műveli. Afféle idősebb skót, szellemileg egy kissé viharvert, mint aki idegen vizeken hajókázik a maga hitvallásával, ellenséges szelek közepette; mindamellett hithű fia a Szabad Egyháznak és az Éjszak-afrikai Missiónak, hűséges, barnaszemű és békességes lelkű ember. Testileg vékonydongájú, de szívós emberke, napbarnított, simára borotvált, finom és elszánt arccal; szelíd humor pislog a szeméből. Tropikus fejrevaló van rajta és kalap-fátyol; neutrális színű szemüveg, fehér spanyol vászon-szandál, amilyet a mai skót misszionáriusok viselnek; de az olcsó glasgowi turistaöltöny, a fehér gallérral kiegészített szürke flanell ing és a zöld matróznyakkendő helyett, melyet olcsó melltű szokott díszíteni, tiszta fehér vászonba van öltözve, amely ha szabására nem is, de színére nézve megfelel az arabs ízlésnek. A kertről tágas kilátás nyílik az Atlanti Óceánra. Látni a homokos déli part hosszú sávját, melyet az éjszakkeleti passzátszelek járnak át s amelyen nyomorúságosán tenyészik néhány csenevész borsfa, redves pálma és tamariszk. Amennyiben a szárazföldet nézzük, a kilátás apró halmokban végződik, közel a tengerhez, s ezek az Atlas-hegység végső nyúlványai. A misszionárius, akinek vagy harminc esztendő óta minden áldott nap volt alkalma gyönyörködni ebben a tengeri tájképben, most szemügyre sem méltatja, minthogy éppen egy hatalmas piros muskátlibokrot nyeseget, mely angol felfogás szerint minden természetes mértéket meghalad s amely egy vagy két poros magyallal egyetemben kedvenc virágágyának egyetlen dísze. Munkáját egy kis mór széken ülve végzi. A kert közepén kellemes ülőke van egy tamariszkfa árnyékában. A ház a kert délnyugati sarkában áll, a muskátlibokor pedig a délkeleti sarkában. A ház kertajtajában most megjelenik egy ember, akiről látnivaló, hogy nem barbár, mivelhogy valósággal kevésbé kellemes és sajátos produktuma a modern kapitalista kultúrának. A testi mivolta és formája egy rosszul táplált tizenhétéves suhancra vall, de a kora kifürkészhetetlen; csakis agyagszínű haja, melyben nyoma sincs egy szürke szálnak, bizonyít amellett, hogy minden valószínűség szerint túl van a negyvenen, de nem zárja ki azt a lehetőséget, hogy még innen van a húszon. A londoni ember mindjárt fölismerné benne nyeszlett, de szívós példányát annak a csenevész emberfajtának, mely a nagyváros pocsolyájában nő fel. Cirkalmazott, mesterkélten nyájas beszédje, mely természettől fogva közönséges és nazális, egyúttal gyors és folyékony; a természet, a napközi otthon és némi járdataposás valamennyire szónokot nevelt belőle. Tájszólása, leszámítva ordináré orrhangjait, nem is nagyon elütő a londoni előkelő világ beszédjétől, amely szintén magánhangzókkal helyettesíti a. kettős hangzót (néha nagyon tetszetősen) és a hangzók hagyományos kiejtését teljesen összezavarja. Úgy fest, mint egy parti őr nagyon másodosztályú uniformisban, amely nem az övé; úgy gerálja magát, mint egy színpadi matróz, de legjobb esetben is csak azt tudja a világgal elhitetni, hogy talán halcsarnoki hordár abból a rosszabbik fajtából, akinek csak olyankor akad dolga, mikor szokatlanul nagy a forgalom. Viselkedéséből kirí a komoly iparkodás, hogy behízelegje magát a misszionárius kegyeibe, alkalmasint valami tisztességtelen szándékkal.

ELSŐ JELENET

Rankin, Drinkwater

Drinkwater (megpillantja már a kertajtóból, hímezni mosollyal közeledik feléje s csak akkor szólítja meg, amikor már egészen a közelébe ért). Jó estét, Rankin úr. (A misszionárius sietve fölkel s megfordul, kötelességszerűen beletörődve abba, hogy háborgatják.) Hogy szolgál a becses egészsége?

Rankin (kimérten).
Jó estét, Drinkwater úr.

Drinkwater.
Nem nagyon örül, szentatyám, hagy az ilyen magamfajta ember háborgatja a kerti munkájában?

Rankin.
Drinkwater úr, a misszionárius nem olyan ám, hogy az egyik embert szereti, a másikat meg nem szereti. Mit tehetek magáért?

Drinkwater (melegen).
Semmit, szentatyám. Híreket hoztam.

Rankin.
Hát akkor üljön le.

Drinkwater.
Köszönöm, atyám. (Leül a fa alatt a székre s hozzákészülődik a beszédhez). Hallotta-e hírét Haliam bírónak?

Rankin.
Sir Howard Hallamot gondolja?

Drinkwater.
Persze, hogy őt - a legfurfangosabb bíró Angliában! - betöréses lopásért mindig kutyakorbácsot adat, hogy az Isten akárhova tegye. Különben én egy szóval sem bántom; magam is a mondó vagyok, a törvény, törvény; hiába!

Rankin. Nos?

Drinkwater.
Hát a sógornéjáról hallott-e már: Lady Ciceley Waynfleteről?

Rankín.
Arról a híres ladyról beszél, - aki a világot járja?

Drinkwater.
Meghiszem azt, hogy róla. Bejárta egész Afrikát s csak az ölbeli kutyája volt vele - s mindent leírt az újságokban, bizony.

Rankin.
És sógornője sir Howard Hallamnak?

Drinkwater.
Elhalt feleségének a testvére: igen bizony.

Rankin.
Hát aztán mi történt velük?

Drinkwater.
Mi történt velük! Az, hogy megjöttek. Alig húsz perce, hogy a gőzjachtjuk kikötött itt Mogadorban. Mentek egyenest az angol konzulhoz. Az meg ide küldi őket, mert nem tud nekik szállást adni. Egy arab meg két néger kölyök hozza a poggyászukat. Én előreszaladtam, hogy tudassam önnel.

Rankin.
Köszönöm. Ez igazán nagyon szép öntől, Drinkwater úr.

Drinkwater.
Szót sem érdemel, szentatyám. Hogy az Isten is áldja meg, hát nem maga térített meg engem? Mi voltam én, amikor idekerültem! Szegény, elveszett bűnös. Hát nem magának köszönhetem, hogy megváltoztam? (Feláll.) Mellesleg szólva, szentatyám, ennek a Lady Cicely Waynfletenek alighanem az a szándéka, hogy bejárja Marokkót, kiránduljon lóháton a hegyekbe, meg mi egy más. Hát amint tudja, szentatyám, kirándulni nem lehet fegyveres kíséret nélkül.

Rankin.
Lehetetlen; lemészárolnák az egész társaságot! Marokkó nem olyan, mint más afrikai ország.

Drinkwater.
Nem, szentatyám, ezek az arabsok nagyon tartják a hitüket és ezért veszedelmesek. Megtérített-e már valaha egy arabsot, szentatyám?

Rankin (búbánatos mosollyal).
Soha!

Drinkwater (ünnepélyesen).
Ezentúl se fog, szentatyám!

Rankin.
Álló huszonöt esztendeje munkálkodom itten, Drinkwater úr, s maga az én első és egyetlen megtért báránykám.

Drinkwater.
Nem fogott rajtuk a szép szó, ugye?

Rankin.
Azt éppen nem állíthatom. Én hiszem, hogy némi jót műveltem. Hozzám jönnek orvosságért, amikor betegek, és azt mondják, hogy én vagyok az egyetlen keresztyén, aki nem tolvaj. Ez is valami.

Drinkwater.
A lelkük nem tud úgy fölemelkedni a kereszténységhez, mint a mienk, szentatyám, ez a hiba. Hát amint mondtam, ha fegyveres kiséret kell, itt az én barátom és parancsnokom, Brassbound, a »Hálaadás« nevű kétárbocos kapitánya, meg a bandája, velem együtt; mi szívesen vállaljuk a ladyt és Hallam bírót akármilyen észszerű kis kirándulásra. Atyám, ön ezt megemlíthetné nekik.

Rankin.
Én semmiesetre sem fogom nekik ajánlani, hogy ilyen veszedelmes kirándulásokat tegyenek.

Drinkwater (erényesen).
Nem, szentatyám, azt nem is kívánnám öntől. (Fejét csóválva.) Nem, nem: a kirándulások veszedelmesek. De annál inkább kell fegyveres kiséret, ha netán mégis fejükbe vennék, hogy kirándulnak.

Rankin.
Remélem, hogy nem fog eszükbe jutni.

Drinkwater.
Magam is remélem, szentatyám.

Rankin (töprengve).
Igazán különös. Olyan nagy a világ s éppen ide kellett csöppenniük Mogadorba s éppen az én házamba! Sok esztendővel ezelőtt találkoztam egyszer sir Howard Haliammal.

Drinkwater (álmélkodva).
No de ilyet! Képzelje csak, szentatyám, én is szakasztott úgy jártam. De tévedés volt a dologban, bizony Isten. Úgy hagytam el a törvényszéket, hogy nem maradt folt a becsületemen, nem bizony.

Rankin (némi felháborodással).
Remélem, nem gondolja, hogy én is ilyenformán találkoztam sir Howarddal?!

Drinkwater.
Higyje el, szentatyám, a legbecsületesebb, a legjobb hiszemű emberrel is megeshetik.

Rankin (feláll, közelebb lép Drinkwaterhez, szigorú hangon).
Kérem, Drinkwater úr, vegye tudomásul, hogy én Sir Howarddal, mint magánemberrel találkoztam. Az öccse jó barátom volt. Sok évvel ezelőtt. Kivándorolt Nyugotindiába. (Visszaül helyére.)

Drinkwater.
Nyugotindiába! Egyenesen át az óceán túlsó partjára. (A tenger felé mutat.) Édes istenem! A hiúság táplál bennünket és elnyel a sötétség. Igaz-e, szentatyám?

Rankin (füleit hegyezve).
Micsoda? hát olvasgatta azt a kis könyvet, amelyet adtam?

Drinkwater.
Hogyne, amikor csak futotta az időmből. Nagyon épületes olvasmány, szentatyám. (Attól tart, hogy a további examinálás készületlenül találná.) Jó estét, atyám: most tömérdek a dolga, várja a vendégeket, sir Howardot és Lady Cicelyt, ugyebár? (Indulni akar.)

Rankin (feláll).
Nem. Maradjon; mi errefelé mindig készenlétben vagyunk, ha utasok jönnek. Van egyéb mondani valóm… kérdezni akarok magától valamit.

Drinkwater (aggodalommal, melyet azzal leplez, hogy túlozza az őszinte matróz-modort).
Szolgálatára állok, szentatyám.

Rankin.
Ki az a Brassbound kapitány?

Drinkwater (mint aki bűnösnek érzi magát).
Brassbound kapitány! Hát ő - ő - az én kapitányom, szentatyám.

Rankin.
Jó, jó. Hát aztán?

Drinkwater (gyönge hangon).
A »Hálaadás« nevű kétárbocos parancsnoka, szentatyám.

Rankin (fürkészve).
Hallotta-e már hírét ezen a környéken egy silány fickónak, akit Black Paquitonak hívnak?

Drinkwater (aki egyszerre megért mindent).
Ahá, most már értem, hogy szentatyám mire gondolt. Hallotta valakitől. - hogy Brassbound kapitány és Black Paquito egy és ugyanaz a személy. Nem így van-e?

Rankin.
De így van. (Drinkwater diadalmasan veregeti a térdét. A misszionárius határozott hangon folytatja). És az, akitől hallottam, nagyon derék, igazlelkű ember, amennyire én meg tudom Ítélni.

Drinkwater (elfogadva a következtetést).
Hát persze, hogy az, szentatyám. Hát vádoltam én csak egy szóval is? Vagy vádolom most?

Rankin.
De hiszen akkor Brassbound kapitány azonos Black Paquitóval?

Drinkwater.
Hát ezt a nevet boldogult édesanyja adta neki, amikor a térdén ringatta. Ezen csak nem akadhat-fönn senki. Nyugotindiai nő volt, (a tenger felé mutat) látja, oda való - azaz, hogy mégsem, azt hiszem brazíliai nő volt; Brazíliában azt az istenverte papagájfiókot - bocsánat a szóért - nevezik Paquitonak (érzelgősen). Mint ahogy egy angol dáma azt mondaná a fiacskájának, hogy pintyőkém.

Kankin (mint aki nincs teljesen meggyőződve).
De miért Black Paquito?

Drinkwater (egyszerűen).
Hát tudja, atyám, azért, mert a papagáj a maga természeti állapotában zöld, a kapitány azonban fekete, - így hát…

Rankin (szavába vág).
Értem. De most feleljen egy másik kérdésemre. Kicsoda-micsoda az a Brassbound kapitány vagy Black Paquito, vagy akárminek is hívatja magát.

Drinkwater (buzgón).
Hát Brassbound, szentatyám. Mindig csak Brassboundnak hívatja magát.

Rankin.
Jó, hát Brassbound. De micsoda?

Drinkwater (hévvel).
Ön azt kérdi tőlem, szentatyám, hogy micsoda?

Rankin (határozottan).
Azt.

Drinkwater (növekvő lelkesedéssel).
És mondjam meg önnek, szentatyám, hogy ő micsoda?

Rankin (akit ez egy csöppet sem hat meg).
Ha volna olyan szives, Drinkwater úr.

Drinkwater (akiből kitör a meggyőződése).
Hát akkor megmondom, atyám, hogy ő micsoda. Tökéletes gentleman; az ő.

Rankin (komolyan).
Drinkwater úr, az a jelző, hogy tökéletes, nem illeti meg a nyugoti part kapitányait, hanem csakis urukat és teremtőjüket. S vannak a világon gentlemanek és gentlemanek. Kivált a mi vidékünkön. Mifajta gentleman az a kapitány?

Drinkwater.
Angol gentleman, szentatyám, angol az anyanyelve, angol az apja, Nyugotindiában van a birtoka, igazi, vérbeli, világos angol. (Eltűnődve). Talán csak anyai részről sötét egy kicsit, mert az brazíliai nő volt.

Rankin.
Most pedig, Drinkwater Félix, mondja meg igaz keresztyén hitére: rabszolgakereskedő-e Brassbound kapitány, avagy nem?

Drinkwater (aki minden londoni csalafintasága mellett is nagyon meg van lepetve).
Szó sincs róla.

Rankin.
Bizonyos ön ebben?

Drinkwater.
Egy kalandor-gentleman lehet a világon úgyszólván minden, de rabszolgakereskedő nem lehet.

Rankin.
Drinkwater úr, én ezt a kifejezést, hogy »kalandor-gentleman«, nem most hallom először. Annyit jelent, hogy kalóz. Van önnek erről tudomása?

Drinkwater.
Jóságos ég, hiszen manapság már nem lehet az ember kalóz. A tengeri jog éppen olyan szigorú, mint a londoni törvényszékek. Ha én itt az Atlanti-óceánon olyanokat mernék tenni, mint sihederkoromban a Waterloo Roadon, sarkon sem fordulhatnék s már bezúznák a pofámat. Pokolba a kalózokkal. Bocsánat a szóért, szentatyám! No és most, hogy egy kis fogalma legyen róla, milyen kotnyeles volt az az igazlelkű úriember, akit az imént emlegetett: mit gondol, szentatyám, ki volt az az úr, akinek a keze alatt Brassbound kapitány a mesterséget kitanulta?

Rankin.
Nem tudom.

Drinkwater (felugorva).
Gordon, szentatyám, Gordon. A nagy Gordon, akinek a szobra mai napig is ott áll a Trafalgar Square-en. Ő vette rá Black Paquitót, hogy verje szét a rabszolgakereskedőket. Megfogadta Gordonnak, hogy soha többé nem csempész be sem puskát, sem rabszolgát és (elfojtott nehezteléssel) nem is vállalja azóta, ha mindjárt térden csúszunk is elébe és úgy könyörgünk neki, hogy vállalja. (Rankin fölkel és ránéz, úgyhogy Drinkwater ijedten elhallgat).

Rankin (szárazon).
Hát térden csúszva szoktak könyörögni neki, hogy vállalja?

Drinkwater (hirtelen leül, kissé szégyenkezve).
Vannak közöttünk olyanok is, akik nem tértek meg, szentatyám. Ezek azt mondják: kapitány úr, ha már úgy is van, amit csempész, miért ne csempészhetne be egyebet is?

Rankin.