Oddfríður Marni Rasmussen

Addig nem

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-29-6

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Oddfríður Marni Rasmussen: Ikki fyrr enn tá

/Sprotin, Tórshavn, 2019/

Copyright

© Oddfríður Marni Rasmussen, 2019

© Sprotin, 2019

Hungarian translation © Veress Kata, 2023

A Bibliából származó részleteket

a Károli-féle fordítás szerint közöljük.

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás a feröeri Mentanargrunnur Landsins

támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ADDIG NEM

1

„A fehérre írni, a sötétben keresni.”

Elsa az álláig húzza a takarót.

Néma csend van a lakásban.

„A fehérre írni, a sötétben keresni” − ismétli, miközben ásítás söpör végig tiszta arcán, és szép lassan átadja magát a nyugtalan álmoknak. Fátyolos és álomittas a hangja. Az egyik lába kilóg a takaró alól. Megsimogatom a puha combját, mire mély levegőt vesz. Ismerős hang.

Ritmusosan ver az ér a nyakán. Ahogyan ott fekszem mellette, a légzését figyelem. Távoli tengermorajlásra emlékeztet. Időnként lágyan horkant egyet. Haja szétterül a párnán, arcára ismerős árny ül. Olyan, mint egy apró, magányos cserépdarab a homokban, amit partra mosott a víz. Várja, hogy valaki felvegye és játsszon vele, amíg újra el nem fárad és le nem fekszik aludni.

Kint sötét honol, és csend, mint egy alvó állat gyomrában.

Elsa álmai odabenn vannak, bezárva. Nem férek hozzájuk. Senki sem fér hozzájuk. Egész éjjel ébren fekszem. Fekszem, és nézem. A vonalakat az arcán, a ráncokat, ahogyan forgolódik és nyöszörög. Cikázik a szemgolyója a lehunyt szemhéja alatt, jobbra-balra, fel és alá. Közben pedig úgy óbégat, mint egy eltévedt kisgyerek, vagy egy utolsó erejével küzdő szerencsétlen. Mindez az álmokon innen is hallatszik: szüntelenül próbálnak kitörni a fejéből az oda bezárt képek. De egy-egy kósza álom semmi ahhoz képest, amin Elsa éber óráiban megy keresztül. Olykor mégis nyugodtan fekszik, mint aki szaván fogta a halált. Mint egy semmi.

Egy nagy semmi.

Még öt órakor sem tudok aludni, inkább felkelek. Kimegyek a nappaliba, leülök, és csak bámulok ki az ablakon. Először az alattam elterülő Tórshavnt nézem, aztán jobban széthúzom a függönyt, hogy a Nólsoy-fjordot is lássam. Sötéten ringatózik a tenger. Némán csobog, akárcsak az agyvíz a koponyában, vagy a folyadék a földkéreg, az élet és az ég között.

Mint egy álom.

Még alszik. Ahogyan a városok, amikor rájuk telepszik a sötétség. Sosem mélyen. A városok is csak szenderegnek. El-elbóbiskolnak. Nyöszörögnek egy kicsit, aztán újra álomba merülnek. Felgyúl egy-egy féklámpa az utakon. Egészen megnyugtat a békésen elterülő éjszaka − vagy talán az álmos város? Rágyújtok, és résre nyitom az ablakot, aztán kitöltöm, ami még a kávéskanna alján van, és visszaülök gyönyörködni a kilátásban. Az ablakban elmosódva viszontlátom magam és a cigarettámból felszálló füstöt. Savanykás szag érződik a csészémből, ezért inkább felkelek és keverek egy instant kávét. Kutya a kosarában alszik a konyhasziget mellett. Üres az ivótálja. Neki vizet töltök − magamnak kávét. Felemeli a fejét, rám néz, fújtat egyet, és visszafekszik. Azért lett kutyánk, mert a gyerek nem jött össze. Fehér labrador. Tüneményes, jól nevelt. Hűséges, és békés. Újabb cigarettára gyújtok, és a füstöt az ablakrés felé fújom. Túl gyorsan szívhattam, egy kicsit megszédülök, és nyomást érzek a szemem mögött.

Álmatlanság. Az éjnek az a néhány órája, amikor a semmi győz. A gondolatok között tátongó űr. Reménytelenség volna? Űrnek mindenesetre űr. Este még egészen kicsi, aztán egyre csak duzzad. Keskeny résnek indul, ahol apró fénysugarat sejteni. Reménytelenség, bizony. Néhány fényfolttal. Mint valami megfoghatatlan remény. Csalfa öröm. És ott az idő. A terpeszkedő éjszaka, az egyre fogyó fény. A reményt kioltó feketeség.

Elsának tegnap jó napja volt. Nem sok ilyen akad, de a tegnapi jó volt, a többihez képest. Ha azt az egyet nem számítjuk, persze, amikor az egész elkezdődött.

Amikor minden megváltozott.

Vajon tényleg egy adott napon indultak be a dolgok? Volt egyetlen kitüntetett nap? Próbálok visszaemlékezni, hogy az első jelek kötődtek-e bármilyen eseményhez. Akkor lehetett vajon, amikor felhívtak, hogy Elsa maga elé meredve álldogál a munkahelyén a fénymásolónál, és nem tudja megmondani, miért vagy hogyan került oda? Vagy inkább akkor, amikor Elias születésnapján egyszer csak kifakadt, nem, nem is, inkább kikelt magából, és földhöz vágta a tányérját? Valami ilyesmi, szokatlan jelenet lehetett az első jel. Már vagy ezer éve.

Valami ilyesmi, de mi?

A város és az emberek, ezek a lassan ébredezni kezdő, alvó állatok.

A város és az emberek.

És én?

Velem mi van?

Előveszem a zöld füzetemet, és próbálom szavakba önteni az éjszakát. Az összes szót leírom, ahogy eszembe jutnak. Sorra bújnak elő a tollamból, és a papírra ugranak. Fürgén, összefüggéstelenül. Maguktól. Negyedóra után megállok. Lapozok egyet, és azt írom:

A város

sötét ököl

az alvó

nő

agyában

Hallom, ahogy Elsa nyöszörög, mint egy vigasztalhatatlan kisgyerek. Megtöri a csendet az álma. Jelzés vagy figyelmeztetés ez, hogy mi vár ránk a következő napokban, hetekben, hónapokban, években. Hirtelen megáll a toll a kezemben. A tiszta eget fényes csillagok borítják, tündöklő bizonytalanságtakaró, és én olyan aprónak érzem magam, olyan jelentéktelennek, amilyennek ember csak érezheti magát. Tündöklő semminek a még sötétbe burkolózó reggelben. A reménytelen városi feketeségben.

A nő

sötét ököl

az alvó

város

agyában

Szép csendben felébred a város, kihátrál a sötét a fény mögül. Útnak indulnak az autók, hogy célba juttassák utasaikat. Elsa még alszik, de Kutya már ébren van. Eszik, lefetyel egy kicsit, aztán odajön hozzám, a térdemre teszi a fejét, és kérlelően néz, mint aki azt kérdezi: „Megyünk?”

− Egy pillanat és felöltözöm − mondom neki, és megsimogatom. Az előszobában várja, hogy elkészüljek. Ahogy a hálószobába lépek, meghallom Elsa nyöszörgését. Mintha egy megrémült kislány szólna belőle, akit bántottak. Betakarom a pucér testét, mire valamennyire megnyugszik, és mélyen, némán kezdi venni a levegőt.

Üresen kapaszkodik fel a domboldalon a kanyargós, szürke utca a sorházaktól a panelekig. Csupa beton a hajnali csendben. Semmitmondó beton. Szürke, mint a lét maga ezen a hajléktalan reggelen. Aki még nem ment el dolgozni, épp oda tart. Nagy a nyüzsgés az előszobákban és a lépcsőházakban, mindenki munkába készül, és a gyerekeit viszi óvodába, iskolába. A kinti félhomályban a villanyoszlopok körül fényben fürdik a járda. Megállok a házunk előtt, és rágyújtok, miközben Kutya fel-alá szaladgál. Oda, vissza, oda, vissza. Visszhangzik a lihegése a csendben. Oda, vissza.

Eszembe jutnak azok, akik az utóbbi időben a kórházi folyosókon szaladgáltak fel-alá, hogy kiderítsék, miért viselkedik Elsa úgy, ahogy. Mostanság ébrednek fel ők is, és munkába készülődnek. Fehér angyalok, akik mindenféle mintákkal a kezükben repkednek fel-alá, vér- és szövetmintákkal, papírokkal és üvegcsékkel, reménnyel és remény nélkül, szárnyukon hordozva a jövőt. Arkangyalok, akik döntéseket hoznak és híreket, akik kénytelenek felfesteni a jövőt a falra. Az élet bírái. Tarkóra tett kezű, szegett szárnyú angyalok. Mindegyiküknek megvan a feladata, amit legjobb tudása szerint végez, de mi a fenére megyek én ezzel? Információkat gyűjtenek, aztán letaglóznak minket. Ennyi biztos. És csak nekünk kettőnknek, Elsának és nekem kell a döntéseik következményeivel élnünk. Senki másnak. Csak nekünk kell ahhoz igazítanunk a mindennapjainkat, amit az angyalok a betegségről mondanak. Mert Elsa viselkedése nem normális, és pontosan tudom, hogy a fejével van valami, de vajon mekkora a baj? Vissza lehet csinálni? Túl fogja élni? Túl fogom én élni? Tíz óra volt, amikor megkaptuk a választ.

Ahogy Kutya kifutkossa magát, bemegyünk.

Most mit írjak? Minden könyvem, ami eddig megjelent, az összes verseskötetem és regényem, minden értelmetlennek tűnik. Nem használható belőlük semmi, pedig minden időmet rájuk áldoztam. És Elsa is segített, mindig nagyon támogatott. Hiába volt a sok év, amit azzal töltöttem, hogy gondolatokat öntsek szavakba, aztán papírra vessem őket. Értelmetlen küzdelem. Felesleges.

− Menj és írj − mondta Elsa mindig.

− Megyek, megyek, csak ezt még elolvasom.

– Ne olvass. Inkább írj.

Ilyenkor letettem a könyvet, és írni kezdtem. Teljesen eltűntem. Ugyan ott ült valaki az íróasztalnál, de elérhetetlen volt. Nem létezett más, csak a képzeletem. A mondataim nem adtak kézzelfogható választ a „mi lesz most?”-ra, mégis életre keltek a szavak, ahogy előtörtek a fejemből. A padlóra gyűltek, emberré lettek, és a konyhaszigethez léptek főzni. Bevásároltak, amikor valami édesre vágytam. A padlón dulakodtak. Szép lassan megváltoztatták a konyhát, sőt az egész lakást, rá sem lehetett ismerni. Mások is laktak ott. Elsa, Kutya és én helyettem olyanok, akiket jól ismertem, talán olyan jól, mint saját magamat és a hozzám legközelebb állókat.

Sokáig bíbelődtem egy novellával, de csak az ötlet volt meg, az írásig nem jutottam el. Egy férfiról szólt, egy költőről, aki egy kis feröeri faluban üldögélve írja a verseit. Aztán egy napon, amikor íróasztalhoz ül, látja, hogy amit ír, a valóságban megtörténik. Ha leírja, hogy áll egy fa az ablak előtt, kis idő múlva megjelenik ott a fa, épp, ahogy írta. De ez egyelőre csak novellakezdemény. Le nem írt gondolat.

Ahogy beérek az irodába, Páll már ott van. Megigazítja a nadrágtartóját és a kockás ingét, felteszi a szemüvegét, és azt mondja:

− Jó reggelt! Hogy megy az írás?

Minden reggel megkérdezi. Szeretné, ha írnék. Ezért visel el már ilyen régóta. Nem vagyok a legjobb munkaerő, sőt, de támogatni szeretne.

Emlékszem a napra, amikor megkérdeztem Pállt, nem lenne-e nekem valami munkája. Tél közepe volt, hó borította az utakat és a járdákat. Abban maradtunk, hogy reggel nyolcra megyek, de késett a busz, ezért csak kilencre értem be. Nem történt semmi, mindenki más is késett, és Páll a nagy bajszával, a nadrágtartós zöld nadrágjával és a kockás ingével azt mondta, ha ebben az időben bárki könyvet akar venni, még sincs minden veszve. Aztán hozzátette, hogy nem szokott verseket olvasni, de a kötetemet elolvasta, bár inkább kötelességtudatból, mintsem érdeklődésből, és hogy könyvet írni nem ugyanaz, mint könyvet eladni. Erre idővel rácáfoltam, mert a könyveim miatt, amiket írtam, mindig tudtam jó olvasmányt ajánlani a vásárlóknak, akik aztán gyakran visszatértek, hogy újabb ajánlásokat kérjenek tőlem. Páll nagyon örült neki, és visszaszívta, hogy az írás és az eladás nem ugyanaz, mert hála nekem végül jobban fogytak a könyvek.

2

Minden a kórházi váróban kezdődött, ami nem is volt igazi váró. Terem helyett hosszú folyosóra hasonlított, ami elnyúlt szinte a Nólsoy-fjordig. A bejárattól balra fehér ruhás recepciós állt, orrán nagy szemüveggel. Szőke haja békésen hullámzott. Mondtam neki, hogy Elsának, a feleségemnek, időpontja van. Nem szólt semmit, csak leült a kék székére, és egy darabig a képernyőt bámulta a szemüvege fölött. Aztán azt mondta, üljünk le egy kicsit, az orvosnál épp vannak, de mindjárt végez. Eszembe jutott anyám figyelmeztetése gyerekkoromból, hogy bizonyos házakba ne kopogjunk be a farsangi karneválkor, amikor beöltözve járjuk a házakat, mert ott hazudnak. Most azt kívántam, bárcsak a rendelő ajtaja is ilyen ajtó lenne. Bárcsak hazudna az orvos, amikor bemegyünk hozzá, bárcsak hazudna a jövőről, arról, ami ránk vár, aztán kapnánk tőle két nyalókát. Reménykedtem, hogy azt mondja majd Elsának, minden rendben lesz. És ez nem amolyan gyermeki kívánság volt, amit egy anya valóra válthat.

A legkevésbé sem.

Megszületett az ítélet. Eljött az ideje, hogy megtudjuk. Hogy leüljünk az orvossal szemben és meghallgassuk az ítéletet. A szemébe néztünk, de nem mondtunk és nem hallottunk semmit. Csak bénultan ültünk. Ott ültünk az értelmetlen színdarabban, és vártuk a várakozás végét, hogy végre történjen valami. Valaminek lennie kellett. Semmi értelme nem volt üldögélni és tűrni, hogy bámulnak, mint valami üvegkalitkában, ahonnan az ember látja, hogy mozognak a szájak, de a hangot nem hallja soha. Soha. Ez volt a nonszensz az egészben. Az áthatolhatatlan némaság. A szokatlan csend. Mint egy téli reggelen. A csillagnesz, ahogy Poul F. írja a versében.

És a csend a koponyában.

Pedig ott nagy volt a hangzavar.

Robogtak a gondolatok az agyféltekék között. Időnként végigfutott a hideg a hátamon. Beleborzongtam, akárhányszor a jövőre gondoltam. Alaposan megforgattam magamban minden egyes gondolatot, mégis mindig az időnél, az abszurditásnál és a csendnél kötöttem ki. A hatalomnál, ami előtt mindenki egyforma: a halálnál.

Nem értettem, hogyan lehetnek ilyen makacsok a gondolataim. Nem értettem őket, hiába voltam én is borzasztó makacs és tettem mindig úgy, ahogyan épp kedvem tartotta. A következményekkel pedig csak később foglalkoztam. Itt most nem volt semmi. Se kegyelem, se derű vagy jóság, se jóakarat, semmi. A jóakaratnak még a nyoma sem. Csak egy bíró, egy hóhér, aki készen állt elengedni a guillotine-t, hogy leválassza a gondolatokat a testről. Egy bíró, aki hallani sem akart kegyelemről, akinek esze ágában sem állt megkegyelmezni, akinek mindenáron Elsára fájt a foga, ki akarta tépni őt az életből, mintha nem lenne már ott semmi dolga. Elsának sosem volt alkalma különösebb jóakaratot megélni, de nem panaszkodott. Nem sopánkodott, hogy kicsúszott a lába alól a talaj. Gyakran érezte magát elesettnek, maga alá gyűrte az élet, de mindig újra felállt.

Mindig.

Most viszont tanácstalanságot láttam rajta, aminek a színét is meg tudom mondani, igen, az ismeretlenből előbukkanó, sötét tanácstalanság volt az.

Föld alatti sötétség.

Úgy állt a dolog, hogy Elsa nem él már meg sok mindent, én meg önzésemben attól rettegtem, hogy saját mély feketeségembe süppedek, és az lesz a kérdés, vajon én túlélem-e magamat.

Telt az idő, hiába azt szerettem volna, hogy ne teljen, mert nem tudtam tartani vele a lépést. Olyan volt, mint a testet simogató lágy szellő. Gyengéden elillanó fuvallat az ember csupasz bőrén. Amikor elmúlt, lecsengett, mint egy hang; felszívódott, akár a csók az arcon; olyan volt, mint amikor folyóba lép valaki és nézi, ahogy megtelik a cipője vízzel.

Eltűnt.

Minél többet gondoltam az időre, annál inkább rá kellett jönnöm, hogy ott van mindenben: minden egyes kromoszómában, a legapróbb cseppnyi testnedvben vagy nyálkában, mindenben.

Olyan részletes tájékoztatást kaptam a rendszer bizonyos láncszemeitől, hogy az élni akarásnak még a szikrája is kihunyt belőlem. És Elsa? Ő semmit sem fogott fel az egészből. Üres héj volt, ami a belsejét kereste. Időnként mellé feküdtem, és reméltem, hogy ugyanazt érzem majd, mint ő. Hogy a nyomás az én fejemben fog nőni, és az övében csökken. Azt reméltem, hogy engem műtenek, nem őt. Hogy az én agyamat fúrják meg és abból vágnak ki egy darabot, hogy az én reménytelenségemet vágják majd ki, nem az övét. Vártam, hátha mondok valami zagyvaságot, de semmi sem történt. Csak az ítélet. Isten ítélete, az orvos ítélete, a hóhéré, aki végrehajtotta az ítéletet, az én ítéletem, Kutya ítélete; és a nővérkék, a szüntelenül körülöttünk repkedő angyalok, akik figyeltek, jól vagyok-e, és vigyáztak, hogy az elítélt, Elsa, kényelmesen feküdjön. Fehér fal, szürke padló, fehér gömblámpák. Nem a legesztétikusabb szoba volt ez, ami azt illeti. Csupa fehér. Talán azért, hogy a betegek hozzászokjanak a fehér fényhez, mire értük jön a halál. Állítólag akkor is az veszi körbe őket.

A rendelő egészen kopár volt. Mint a hegytető a felhős ég alatt. Résnyire nyitva volt az ablak, így az egyébként jellegzetes kórházszagot is alig lehetett érezni. Nyirkos levegő áramlott be, ami még furcsább hatást keltett. Nem illett a képbe a fehér fal és a sárga cetlikkel gondosan teletűzdelt két tábla sem. Az íróasztalon képkeret állt. Mi csak a hátát láttuk, de családi fotó lehetett benne, hogy emlékeztesse az orvost, milyen jó dolga is van, miközben halálos ítéletet olvas fel az asztal túloldalán ülőknek.

Szóval ott ült. Velünk szemben.

Az orvos.

A szárnyai kiálltak oldalra. Ő maga üres, szürke tekintettel dőlt hátra a székében. A fekete haja mellett sárgásnak tűnt a bőre. Aztán egyszer csak felegyenesedett, és könyökével titokzatosan az asztalra támaszkodott. A kezét továbbra is összekulcsolta. Tompa hangon beszélni kezdett. Megcsillant a fény a baloldalt a mellkasára tűzött névtáblán, és el tudtam olvasni, hogy Bergssonnak hívják. Majdnem, mint a francia filozófust, Henri-Louis Bergsont, csak ő két s-sel írta a nevét. Bergson arról elmélkedett, hogyan érthetjük meg az intuíciónkat az időn és a mozgáson keresztül. Hogyan érezhetjük meg, mi fog történni, és hogyan segíthet a múlt a jövőnk megfejtésében. Nem nyugtatott meg különösebben. Eszembe jutott egy másik Bergson-esszé is, a nevetésről. Annál unalmasabbat még nem olvastam. Nem emlékszem szó szerint, de egy helyen mintha olyasmit mondana, hogy a nevetés abból születik, ha úgy közelítjük a valóságot, hogy közben valami váratlant, valami újat próbálunk csinálni. Nem nevettetett meg különösebben. Nem tudtam semmi váratlant produkálni.

Semmit.

Lassan történt minden. Mint a suttogás, ami nem akarja elfogadni, hogy suttogás. Ha ez egy hétköznapi beszélgetés lett volna, mindketten felcsattanunk. De most nem. Itt nem. Itt a tompa hang elnémult.

Mozgott az orvos szája, de nem jött ki rajta semmi. A madarak sem énekeltek. És nem lehetett hallani a szél süvítését.

Semmit.

Csak a csendet a hegytetőn.

A semmi zenéjét. Egy kopár vidékét. Nem társult hang az összekulcsolt kéz mellé.

Semmi.

Elsa oldalba bökött, mire felocsúdtam. Az orvos csontos fehér ujjaival lassan, de ritmusosan dobolni kezdett a jobb kézfején.

− … és ezért van baj Elsa fejével − mondta erélyesebben. − Ezért történnek a furcsaságok, ezért mondott vagy csinált az utóbbi időben értelmetlenségeket, ezért viselkedett máshogy, mint szokott − magyarázta, és tekintetével kitette a pontot a mondat végére. Nem nézett a szemembe. Nem nézett Elsa szemébe. A fejem fölött figyelt valamit. Talán egy foltot a falon. Egy foltot fürkészett a szürke szemével. Nem vitatkoztam, amikor azt mondta, baj van Elsa fejével, nekem is ez volt a gyanúm. Ritkán vitatkoztam orvosokkal. Ők tudják, miről beszélnek. Én a legkevésbé sem, és amikor az orvos, ez a sárgás arcú, megfáradt férfi a fehér ujjaival ítéletet hirdetett, azzal sem vitatkoztam, bár nem nézett a szemünkbe közben. Úgy tűnt, azt sem tudja, hol van, úgy hagyta el a száját a halálos ítélet.

Halálos ítélet!

Most először bukkant fel a fejemben ez a két szó.

Halálra ítélt!

Elsa halálra van ítélve!

Mint néhány országban a bűnözők, akik kioltottak egy életet, embert öltek, vagy olyasmit írtak, amit az adott kormány látni sem akar, mert nem illik a politikájába. Elsa nem ölt meg senkit, mégis halálra ítélték. Nem írt semmi kormányelleneset, mégis halálra ítélték. Az orvos hirdette ki. Halálra ítélte Elsát. Nekem meg nem maradt semmim… csak a szavak.

− Tovább kell küldenünk a rendszerben − tette még hozzá.

„Tovább a rendszerben” − ízlelgettem. Eljött hát az idő, amikor be kell tagozódnunk a rendszerbe? Mindig is gyűlöltem a rendszereket, de Elsának jót tett a rendezett környezet. Ezzel nyugtattam magam.

– … Elsa, a daganata egy glioblastoma… 9−13 hónapja van hátra… biopszia… kemoterápia… de ne gyászoljon előre… igen, ennyi, van esetleg kérdésük?

Csak mondattöredékeket hallottam. Ismerős szavakat. Ismeretlen szavakat. Nem értettem teljesen az összefüggéseket, de azt hallottam, hogy Elsa, az én drága Elsám, meg fog halni. Nem mintha az orvos kiejtette volna a száján, hogy halálos ítélet, vagy hogy Elsa meg fog halni. Egyre csak nőttek, duzzadtak a fejemben a szavai, mint egy daganat. Minél többet gondoltam rájuk, annál nagyobbra hízott a gondolattumorom.

Éreztem, hogy a testem kezdi megadni magát. Feketeség borult rám. Valami fekete és kiszámíthatatlan.

Valami ismeretlen.

Mint egy daganat.

A szó, ami fészket rakott Elsa fejében.

Daganat: főnév; -ot, -a v. -ja. Testszövetben a sejtek kóros elszaporodása folytán lassanként, olykor észrevétlenül kifejlődő rendellenes, kóros képződmény. Szóösszetételek pl.: daganatkutatás, daganatsejt, agydaganat, csontdaganat, fagydaganat, méhdaganat, mirigydaganat, zsírdaganat.

Elsa szeme könnybe lábadt. Aztán legördült egy csepp az arcán, szorosan az orra mellett. Apró pocsolyát hagyott az orrcimpáján.

− Nem értem.

− Mit nem értesz?

− Nem értem, mi történik.

A könnycsepp tovább gördült a szája felé.

− Nem megyünk el innen? − kérdeztem.

− Miért mond az orvos ilyeneket?

− Hogy miért?

− Igen, miért?

− Mert ez van.

− Mi az az ez, ami van? Nem értem.

− Menjünk innen. Megfulladok. Kell a friss levegő.

− Esik az eső, Janus.

− Nem hallom, hogy esne. Gyere, menjünk innen. Menjünk!

− Miért mondta ezt… az orvos?

− Azért, Elsa, mert beteg vagy. Daganat van az agyadban, ami nem fog eltűnni. Egyre csak nő. Az orvosok kivágnak majd belőle egy darabot, ami aztán visszanő, aztán megint vágnak belőle és így tovább, amíg meg nem halsz. Így már érted?

Gyengéden megfogtam az arcát, belenéztem a szemébe, és adtam egy csókot a könnyes szájára.

Nedves szeme egy pillanatra meghalt.

Elsa gyászba öltözött.

Lehettem volna tapintatosabb. Vigasztalnom kellett volna, de a dühtől nem tudtam uralkodni magamon. Borzasztó mérges voltam az igazságtalanság miatt, amibe csöppentem. Amiért nem kérdeztek meg előbb. Kibukott belőlem. Az orvos kihirdette a halálos ítéletet, én meg elmagyaráztam, a napnál is világosabban, miközben fagyos tekintettel meredtem az én drága Elsám szemébe. Mégis milyen ember az, aki ilyet csinál?

Mivé lettem?

Kaptam tőle egy pofont.

− Menjünk ki − mondta. − Itt nincs levegő.

− Ezt mondom én is − vágtam rá, és kisiettünk a kórházból.

Végig hallgattunk a hazavezető úton. Kihaltnak tűntek az utcák, hiába játszott rajtuk néhány gyerek. Szürkék voltak a házak. Mindig is azok voltak, de csak most vettem észre.

− Gyere, drágám, menjünk be − mondtam, és finoman meghúztam Elsa izzadságtól nedves, hűvös karját. Rám nézett a könnyes szemével. Kihunyt benne a remény, néma arca ezer ráncba szakadt.

− Nem bírok… nem értem… nem tudom… miért, Janus… miért? − kiáltotta leszegett fejjel. Egy halálra ítélt nyomorult szavai voltak ezek, és ebben a zavarodott pillanatban rám tört a gondolat, hogy az egész úton végig kell kísérnem. Nem beszélhetek vele úgy, ahogyan a kórházban tettem. Meg kell védenem saját magától.

− Gyere csak be.

− Nem megy.

− Dehogynem, segítek.

− Segítesz?

− Igen, drágám, segítek.

− Máris?

Karjánál fogva óvatosan behúztam az ajtón. Az előszobában levettem a lábáról a cipőt, és felakasztottam a kabátját. Szép lassan bementünk a nappaliba, és leültettem a kanapéra. Felvertem az egyik párnát, óvatosan ráfektettem a fejét, mint egy újszülöttet, aki épp most jött világra, és takaróba bugyoláltam. Tágra nyílt szemmel meredt maga elé. Egy kicsit kipirosodott az arca. A hajából félig kicsúszott a csat. Mozdulatlanul feküdt. Úgy nézett ki, mint aki a halál gondolatával próbál barátkozni, mintha az egész egy kísérlet volna. A mellkasára tettem a kezemet, lélegzett.

− Kérsz kávét? − kérdeztem, és a fürdőszoba felé vettem az irányt, ahol lefeküdtem a padlóra, és lehunytam a szememet. Ha az ember elég hosszan csukva tartja a szemét, kis fényes kör rajzolódik ki előtte a sötétben. Utat mutat. Más és más alakot ölt. Aztán egy idő után az egyből sok kör lesz. Emberek, szavak vagy városok. Ahogy ott feküdtem a padlón, láttam, hogy a fényfolt kettéválik. Két kis fénysugár lett belőle. Az egyik, a halványabb, fel-alá cikázott, míg a másik egyhelyben lógott, mint egy lámpa. Sejtként osztódtak a fényfoltok vékony sugarakká: az Elsa fejében lévő daganat ellentéteivé. Világosak voltak, valami jó hírnökei, míg a daganat a halált hordozta. Persze tudtam, hogy a daganat valójában nem fekete, lelki szemeim előtt mégis az volt, mint egy szénné égett szív, ami kiverte az életet Elsából.

Felkeltem a padlóról, és megmostam az arcomat. A nappaliban Elsa továbbra is mozdulatlanul feküdt, és a semmibe révedt.

− Mit mondott az orvos, Janus? Mit mondott?

− Azt mondta, drágám, hogy agydaganatod van.

− Ezt mondta?

− Igen. Ezt.

− De… meddig lesz az ott?

− Nem tudom. Nem értettem mindent, amit mondott, de azt hiszem, a daganatok örökre ott maradnak. Nem mennek sehova.

− Ezt mondta?

− Nem ezekkel a szavakkal... de valami ilyesmit.

− Tényleg ezt mondta? − kérdezte suttogva.

Előkerült Kutya, és mellé feküdt. Némi nyüszögés után csak bámulta szomorúan.

− Szerintem elviszem sétálni − mondta Elsa.

− Jó ötlet ez, drágám?

− Nem tudom, de megyek.

− Jövök én is.

− Ne, éhes vagyok. Nem csinálnál inkább vacsorát, mire visszaérek?

− Jó, de ne menjetek messzire!

Gyorsan kentem neki egy szelet kenyeret, megterítettem, aztán az előszobába siettem, és a kukucskálólyukon át figyeltem. A járdán állt, míg Kutya a szokásos módon fel-alá futkosott és elvégezte a dolgát a villanyoszlopnál. Elsa felszedte utána, és zsebre tette a zacskót. Ahogy visszaértek, kinyitottam nekik az ajtót, és rágyújtottam. Kutya berohant a konyhába enni. Elsa kezembe nyomta a zacskót, adott egy puszit az arcomra, és ő is bement enni. Most nem látszott rajta semmi különös. Olyan volt, mint mindig. Pontosan ugyanolyan.

Lehet, hogy csak álmodtam az egészet?

Lehet, hogy Elsa nem is volt beteg?

Lehet, hogy a daganat is csak egy rémálom volt, maradvány az éjszakából?

Lehet?

3

Három hónapja történt. Olyan február volt ez is, amikor a krókuszok jóhiszeműen kidugják a fejüket, aztán, ahogy rájuk terül a hótakaró, kénytelenek belátni, hogy túl korai volt az ötlet.

Mint akinek már nincs sok hátra.

Rövidek voltak a nappalok, a sötétség terhes gondolatként nehezedett a városra. Az ablaknál olvastam. Egyik kezemben a könyvet tartottam, a másik a combomon pihent. Nem emlékszem, mit olvastam, valószínűleg mindegy is. Elsa a nappali közepén ringatózott Grieg egyik lírai zongoradarabjára. Nem tudtam tőle figyelni a könyvre, őt kellett néznem. Talán ezért nem emlékszem, mit olvastam. Elsa mozdulataira viszont annál inkább. Úgy tűnt, megnyugtatja a hullámzás. Lágyan oldalra döntötte a fejét, és hagyta, hogy átjárja a zene. Aztán a kelleténél picivel jobban megdönthette a fejét, mert egyszer csak elvesztette az egyensúlyát, és elesett. Mint amikor ledobnak a földre egy vizes törülközőt. Összeesett, és csak feküdt a padlón a fekete nadrágjában. Némán, igen, szinte síri csendben. Szürke arccal. Behajlított lábbal. Számba kaptam egy cigarettát, és felpattantam. Elsa szeme teljesen elfehéredett. Nem látszott a pupillája. Ahogy fölé hajoltam, remegve kiabálta, hogy „Te szemét! Te átkozott szemétláda!” Minden olyan gyorsan történt. A lírai hangok ott lógtak a levegőben, az ördögi kiáltásokkal keveredve. Elsa megfeszült izmokkal feküdt, és időről időre kivehetetlen, de gonosznak tűnő beszéd tört elő belőle. Nem is a saját hangján szólt, olyan volt, mintha valami nem emberi költözött volna belé. Egy démon. Valami túlvilági. Aztán hirtelen vége szakadt. Elsa némán bámulta a plafont, és az orrán át vette a levegőt. Meg-megrándultak az izmai. Láttam, hogy csípi a szemét a füst, úgyhogy ledobtam a cigarettát a padlóra, és zokniban eltapostam. Nem fájt. Később sem. A testem nem érzett fájdalmat.

− A telefon! Hol a fenében van a telefon?!

Mindent megtettem, amit csak tudtam, hogy Elsa nyugodtan feküdjön a padlón. Remegett.

− Te szemét! − suttogta kedves hangon.

Megtaláltam a telefont, de hirtelen nem tudtam, kit hívjak. Zúgni kezdett a fülem, és egy pillanatra mintha nem lettem volna magamnál.

− Az ördögbe is!

Ledermedtem. Rettegve álltam a nappaliban, és az ujjaim készek lettek volna tárcsázni bármilyen számot, ami eszembe jut. Elsára néztem.

− Gyűlöllek! Gyűlöllek! − kiabálta a végkimerülés szélén.

Szőke haja az arcára terült, és a teste egyre ritkábban rezzent össze. Mintha apró áramütések érték volna, hogy felébredjen. Még egy utolsó rándulás, aztán nyugodtan feküdt.

− Janus vagyok. Haldoklik a feleségem! − üvöltöttem a telefonba.

− Először is nyugodjon meg.

− Nyugodjon meg maga!

− Te átkozott szemét! − suttogta Elsa.

Mellé térdeltem, és szorosan átöleltem, miközben bediktáltam a címünket a telefonba.

− Máris küldjük a mentőt! − mondta a női hang.

Elvitték Elsát. Semmi ereje sem maradt, mégis egyre azt suttogta, micsoda szemét alak vagyok. Nem tudott mást mondani.

Az ilyenkor szokásos kórházi protokoll alapján bent tartották megfigyelésre és további kivizsgálásra. Egy egész hétig ott kellett maradnia. Végigjárta az összes képalkotó berendezést, és literszámra vették tőle a vért. Igyekeztem annyit bent lenni nála, amennyit csak lehetett. Elkéredzkedtem Pálltól is.

− Felőlem rendben − mondta. − Én úgyis mindig itt vagyok.

Biztonságot adott a tudat, hogy mehetek, ha kell.

Elsa nem tudta az igazságot. Teltek-múltak a napok. Vagy talán tudta, csak nem akarta beismerni, hogy baj van. Tudta, hogy már nem ugyanaz az ember, mint korábban. Akárhányszor felhoztam, hogy le kellene ülnünk megbeszélni, amit az orvosok mondtak vagy mondani fognak, faképnél hagyott. Dolgozni bejárt, otthon is tett-vett munka után, de beszélgetni nem volt hajlandó. Csak jelentéktelen dolgokról. Olyasmiről, aminek nem volt köze a daganathoz. A mellébeszélés és a hallgatás volt az igazi daganat. Elsa gyakran álldogált a nappaliablakban keresztbe tett karral, kezében bögrével. Órákon át tudta bámulni Tórshavnt. Az autókat, buszokat és hajókat fürkészte.