dr. Gladys McGarey
A jól megélt élet
A minden életkorban megtapasztalható egészség
és boldogság hat titka egy 103 éves orvostól

A jól megélt élet

Copyright ©

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gladys McGarey:

The Well-Lived Life: A 103-Year-Old Doctor's Six Secrets
to Health and Happiness at Every Age

Atria (April 2, 2024)

Fordította: Bakonyi-Tánczos Vera

Szerkesztette: Gutman Bea

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2025

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-79-6

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

A családom mind az öt generációjának, akik a szeretet és a gyógyulás útját járják – és neked, kedves Olvasó: kívánom, hogy e szavak hozzanak testi gyógyulást és nyújtsanak lelki útmutatást. Okkal vagy itt.

Az orvostudomány világában eltöltött nyolc és a bolygónkon eltöltött tíz évtized során sok ezer emberrel dolgoztam együtt. Sokuk történetét ebben a könyvben is elmesélem. A lehető legpontosabban igyekszem felidézni őket, de a magánélet védelme érdekében sokszor megváltoztattam a neveket és néhány fontos részletet átalakítottam. Olykor több ember tapasztalatát gyúrtam össze egy történetbe. Amin nem változtattam, az a mély lelki átalakulás, amelynek tanúja lehettem, és az a hasonlóan mély hatás, amelyet ők gyakoroltak rám, ahogy a saját lelkem útját jártam.

ELŐSZÓ
Dr. Mark Hyman

Amikor először találkoztam Gladys doktornővel, rögtön tudtam, hogy korunk egyik legnagyobb gyógyítójával és bölcsével van dolgom. Sokan mások is ezt tapasztalták a társaságában. Rendkívül mély az emberismerete: ismeri és érti az emberi léthez tartozó örömöket és bánatokat, elkerülhetetlen küzdelmeket és a szívünket átjáró ünnepeket. Született gyógyító, akiből ritka melegség árad, és aki nehéz utat bejárva tett szert a bölcsességére. Ennek a könyvnek a lapjairól ugyanez a Gladys doktornő köszön vissza. Száz éven át íródott ez az első, nagy nyilvánosságnak szánt könyve, de megérte a várakozást. Gladys doktornő világszinten is úttörő munkája alapjaiban formálja át az egészséggel és gyógyítással kapcsolatos elképzeléseinket. Különleges könyve olvasók millióinak adja át a bármilyen életkorban elérhető, valódi egészség és boldogság titkait.

Gladys doktornő közel nyolcvan évet dolgozott az orvoslás területén – vagy még többet, ha beleszámítjuk a nem hivatalos képzését, amikor missziós orvos szüleinek segített a legkiszolgáltatottabb és legelesettebb indiai betegek ellátásában. Gladys doktornő régóta a holisztikus gyógyítás anyjaként ismert, bár mostanra talán pontosabb lenne a „nagyanyja” vagy „dédanyja” megnevezés. A II. világháború alatt végzett orvosi tanulmányai után ő is jelentős szexizmussal szembesült, mint az első női orvosok világszerte, és 1978-ban egyedüli nőként vett részt az American Holistic Medical Association (Amerikai Holisztikus Orvosi Szövetség) megalapításában. A hatékony alternatív gyógyászati megoldások iránti határtalan kíváncsisága arra késztette, hogy tanulmányozza a nyugati, keleti és bennszülött kultúrák gyógyítási módszereit, és más orvosoknál sokkal korábban alkalmazta őket a saját praxisában. Az 1960-as és 70-es években az anyák iránti tisztelete és a természetes folyamatok orvosi beavatkozásoktól való mentesítésének vágya késztette a biztonságos otthon szülésért folytatott küzdelemre. Az elsők között hívta fel a figyelmet a táplálkozás szerepére az allopátiában (vagyis a modern nyugati orvoslásban), felismerve, hogy az elfogyasztott ételek a szervezetünk minden egyes sejtjére hatással vannak – mely belátás jelentős hatást gyakorolt a következő orvosgenerációkra. Ama meggyőződése pedig, hogy a betegségeink értékes felismerésekkel szolgálhatnak az életünkkel és a lelki fejlődésünkkel kapcsolatban, továbbra is radikális nézőpontnak számít az orvostudományban.

A Jól megélt élet nemcsak páciensek és szakemberek generációi számára lesz alapmű, hanem mindenkinek a számára, aki teljesebb, boldogabb életre vágyik. Akárcsak Gladys doktornő maga, a könyve is éppúgy gyógyítja a lelki és a testi fájdalmakat. Ez a kötet az egészség és a betegség, az egészséghiány és a jóllét legmélyebb forrásait kutatja. Az általa képviselt gyógyulás nemcsak testi szintű, hanem spirituális is. Gladys doktornő szerint a valódi egészség abból fakad, ha képesek vagyunk átalakítani az élet elkerülhetetlen kihívásaihoz, a szenvedéshez és a betegségekhez fűződő viszonyunkat – így érhetjük el a mély örömöt és megelégedettséget.

Könyve térképet ad ahhoz, hogy miként élhetjük meg az élet teljességét, miközben saját példájával hitelesíti mindazt, amit tanít. Megmutatja, hogyan érdemes élni az életet: ezt a folyton mozgásban lévő fejlődési folyamatot, amely során kiáraszthatjuk a bennünk lévő energiát a világra, és „megérkezhetünk az egészséges öregségbe”.

Egy olyan világban, amely gyakran az „öregedés ellen harcol”, Gladys doktornő pozitív jövőképet kínál: éveink számának elkerülhetetlen növekedése még több örömöt és kiteljesedést is hozhat, ha folyamatosan tanulunk, és beteljesítjük a lelkünk valódi célját. Más szavakkal, megmutatja, hogyan élhetünk a lehető legjobban minden pillanatban, hogy amikor utunk végéhez érünk, elmondhassuk: valóban teljes életet éltünk.

Gladys doktornő hat titkát inspiráló személyes történetei és betegei csodás gyógyulásai teszik elevenné. Páciensei nem csupán a betegségükből gyógyultak ki, de az életükbe is gyógyulást hoztak.

Ez a könyv Gladys doktornő egy évszázad során felhalmozott tudásának és tanításainak esszenciája. És bár sokan már most is teljesnek mondanák az életét, érdemes megjegyezni, hogy ő maga még korántsem tekinti befejezettnek azt. Gladys doktornő aktívabb életet él, mint sok feleannyi idős embertársunk, és még mindig van egy tízéves terve. Ahogy büszkén mondani szokta, közel 102 évesen még csak most kezd belejönni.[1]

Bevezetés
AZ ÉLET FELÉ

Idén lettem 102 éves. A második száz évét kezdő orvosként gyakran kérdezik tőlem, mi a hosszú, egészséges, boldog élet titka. A futás? A pilates? És vajon édességet szoktam fogyasztani?

Nem, nem futok. Időnként pilatesezek. És igen, szoktam sütit enni. Valójában imádom a tortát. A kilencvenötödik születésnapomon még bele is bújtam egybe, hogy előugorva köszöntsem a vendégeket.

Közel nyolcvan éve vagyok orvos, és sok pácienst kezeltem, akik belebetegedtek a tökéletes étrend megtalálásába; majdnem belehaltak a haláltól való rettegésükbe; és szinte mind abban reménykedtek, hogy megmondom nekik, mit tegyenek a turmixukba, hogy örökké – vagy legalább néhány évvel tovább – éljenek.

Sajnos hiába töltöttem már száznál is több évet ezen a planétán, a hosszú és egészséges életet biztosító titkos hozzávalót még nem találtam meg – olyasmit legalábbis nem, amit egy turmixgépbe lehetne tenni.

De segíthetek megismerni a valódi egészség és boldogság titkát. Ennek semmi köze nincs a vitaminokhoz és az étrend-kiegészítőkhöz. Egy egyszerű nézőpontváltás a kulcsa.

Több évtizedes praxisom során arra jöttem rá, hogy az orvoslás – és az élet – lényege egészen más, mint amit az orvostudományi egyetemen tanítottak. A legtöbben úgy gondolják, hogy a gyógyítás célja a testi jóllét elősegítése azáltal, hogy megálljt parancsolunk a betegségeinknek. Ennél azonban fontosabb az egészséges környezet – szervezet – megteremtése, amelyben a lélek beteljesítheti küldetését.

Mindannyian valamilyen céllal vagyunk itt. Ahogy én látom, a valódi egészség nem csupán a betegségek diagnosztizálásáról vagy az élet öncélú meghosszabbításáról szól. Sokkal inkább arról, hogy felfedezzük, kik is vagyunk valójában, vegyük észre a lehetőségeket a fejlődésre és a változásra, és figyeljünk oda arra, hogy mi dobogtatja meg a szívünket.

Ez a szemlélet tükrözi az életfilozófiámat: minden egyén egy nagyobb egész része. Ahogy szervezetünkben a sejtek együttműködnek az élet fenntartása érdekében, úgy minden élőlény összekapcsolódik és együtt alkotja azt a világot, amelyben élünk. Ezért mindannyian egyszerre vagyunk egyediek és nélkülözhetetlenek. A betegség és a gyógyítás – illetve az élet – ezen átfogóbb és teljesebb elképzelésének megértéséhez fel kell ismernünk, hogyan is működik valójában a jóllét. A hagyományos orvostudomány felfogásával ellentétben az orvosok nem gyógyítják meg a betegeket; csak a betegek képesek meggyógyítani önmagukat. Orvosként a szakértelmünket, a tudásunkat és a leleményességünket latba vetve kezeljük a betegeinket. Fontosak nekünk az emberek, törődünk velük, és ezt az együttérzést csatornázzuk a munkánkba. Ez a mi szent hivatásunk ezen a Földön. Mégis, a legjobb orvosok tudják, hogy a valódi gyógyulás belülről fakad.

Ezt meglepő lehet egy orvostól olvasni, de számomra nem idegenek az egészséggel kapcsolatos alternatív nézetek. Oszteopátiás orvosok gyermeke vagyok – édesanyám volt az első nő, aki oszteopátiából diplomázott, édesapám pedig oszteopata végzettséggel is rendelkezett az általános orvosi diplomája mellett.[2] Indiában nőttem fel, ahol szélesebb körű tapasztalatokra tettem szert, mint a legtöbb évfolyamtársam az orvosi egyetemen. Az 1950-es évektől kezdve férjemmel, dr. Bill McGareyvel olyan gondolatokat kutattunk és osztottunk meg, amelyek akkoriban újszerűnek számítottak: hogy létezésünk mélyebb szinten összekapcsolódik másokkal; és hogy életünk személyes és kollektív fejlődésünk, valamint gyógyulásunk része. Bill és én is tagjai voltunk annak a kis csapatnak, amely 1978-ban megalapította az Amerikai Holisztikus Orvosi Szövetséget azzal a céllal, hogy a modern nyugati orvoslásba integráljuk a – testet, elmét és lelket egy egységként kezelő – holisztikus szemléletet. Azóta is elkötelezetten képviselem ezt a küldetést.

Már az elején fontos leszögezni, hogy a holisztikus orvoslás nem feltétlenül azonos az alternatív gyógyászattal; számos megközelítést foglal magában, beleértve a modern vagy nyugati orvoslásként ismert allopátiás kezeléseket is.

A holisztikus orvoslás kifejezés nem egy adott terápiás stratégiát takar, hanem egy szemléletmódot. Lényege, hogy nem csupán a betegséget kezeli, hanem az egész embert. Az egyénre teljes és összetett lényként tekintünk, aki egyedi testi, pszichés és spirituális jellemzőkkel bír, és személyes életcéljai vannak, amelyeket az élete során meg kell valósítania. A holisztikus szó a holo görög előtagot foglalja magában, amelynek jelentése teljes, egész, és azt a gondolatot tükrözi, hogy minden egyes emberi lélek tökéletes, a test pedig arra szolgál, hogy segítse a lelket a feladatai elvégzésében. A betegségek és a tünetek – az egyszerű fájdalmaktól az áttétes rákig – mind ennek a tökéletes rendszernek a részei. Az, hogy a testünk hol sérült, útmutatást nyújt ahhoz, hogy pontosan hol van szükség a lélek következő fejlődési lépésére.

Így aztán ha valaki egy fejfájással keres fel, lehetséges, hogy az álmairól fogom kérdezni, ha pedig krónikus betegséggel fordul hozzám, előfordulhat, hogy a viziten arról lesz szó, mi történt vele gyerekkorában. Ez az oka annak, hogy sok páciensem nemcsak testi problémákkal fordul hozzám, hanem érzelmi és spirituális kihívásokkal is. Mindannyian egy-egy összetett ökoszisztéma vagyunk – gondolatok, érzések, hiedelmek és testi érzetek összessége, amelyek mind hatással vannak egészségi állapotunkra. Engem nem csupán az érdekel, hogyan enyhítsem pácienseim tüneteit, hanem az is, hogyan segíthetek nekik abban, hogy az aktuális nehézségeiket egy tágabb perspektívában, fejlődési útjuk részeként lássák.

Az élet kihívásai arra a részünkre mutatnak rá, amely készen áll a változásra. A szenvedés pedig – mely ezen kihívásoknak egy akut formája – vijjogó szirénaként ragadja meg a figyelmünket. Azt sikítja: „Ébredj fel! Figyelj oda! Dolgod van!”

Természetesen mindannyian arra törekszünk, hogy elkerüljük a szenvedést, és így is kell tennünk. De ha kíváncsisággal fordulunk a saját szenvedésünk felé, és feltesszük a kérdést, hogy mit taníthat nekünk, akkor az új értelmet nyer. Ez igaz a szenvedés minden formájára – legyen szó testi, érzelmi vagy spirituális szenvedésről.

Amikor a holisztikus orvoslás azt állítja, hogy az elme befolyással van a testre, egyesek attól tartanak, hogy ezzel azt mondjuk: a páciens maga idézte elő a betegségét. Mások azt hallják ki a szavainkból, hogy ha tanulhatunk a szenvedésünkből, akkor azt valamilyen módon megérdemeltük. Mivel tudom, hogy az emberek félreértelmezhetik ezt a megközelítést, szeretném egyértelművé tenni: senkit sem biztatok arra, hogy mártírrá váljon, és nem állítom, hogy a szenvedés megérdemelt. Azt sem mondom, hogy a nézőpontváltás önmagában elegendő a gyógyuláshoz. Ha egy csont eltörik, lehet, hogy helyre kell rakni; ha a társadalomban súlyos problémák vannak, lehet, hogy azokat gyökerestől ki kell irtani. Mégis, miközben a testünk és a világunk fizikai valóságáról igyekszünk gondoskodni, bizonyos fokú szenvedés elkerülhetetlen, ezért azt akár arra is használhatjuk, hogy utat mutasson számunkra.

Ez azért van így, mert bár jóllétünk összefügg az általunk megélt kihívásokkal, nem teljes mértékben azok határozzák meg. Sokan élnek együtt betegségekkel, akár nagy fájdalmak között, miközben továbbra is örömmel kapcsolódnak életük céljához. Mások betegség nélkül is úgy kelnek fel reggelente, hogy nem akarnak élni. Az egészségnek nem feltétele a problémamentes test, ahogy a boldogságnak sem kritériuma a problémamentes élet. Az egészség és a boldogság lényege, hogy olyan erős kapcsolatban legyünk a bennünk rejlő életerővel, hogy úgy érezzük, illeszkedünk a körülöttünk lévő világba.

A valódi egészség kulcsa a minket körülvevő világgal való aktív együttélés, amelyben mi is a világ szerves részei vagyunk. Azt jelenti, hogy együttműködünk a bennünk lévő életerővel: szeretnénk, vágyunk arra, hogy itt legyünk, és megosszuk ajándékainkat a világgal. Amikor megszületik ez a vágy, eltölt minket az érzés, hogy célja van az életünknek, és ha ezt megtaláljuk, a lelkünk bármilyen helyzetben lehet egészséges.

Ebben a könyvben végigvezetlek a belőled kiinduló gyógyulás és fejlődés útján, hogy minden napot a lehető legteljesebben élhess meg. Megosztom veled azt a hat titkot, amely segíthet ebben a folyamatban, amelyet úgy nevezek: az élet felé fordulás. Azonban végső soron te vagy a folyamat irányítója. Te éled a saját életed, és te vagy az egyetlen, aki valóban meggyógyíthatja azt. Az egészséged és az életerőd – és igen, az életcélod és a boldogságod is – azon múlik, hogy sikerül-e kialakítanod önmagaddal egy olyan orvos-beteg kapcsolatot, amelyben figyelmesen megállapítod, mi táplál és mi okoz örömet a számodra, és mintegy receptre felírod magadnak a terápiát, amelyre a leginkább szükséged van.

Ha egyetlen mondatba akarnám sűríteni életem munkásságát – és e könyv megírásának célját –, az így szólna: Ahhoz, hogy igazán élhessünk, meg kell találnunk magunkban az életerőt, és energiánkat annak irányába kell fordítanunk. Ez a szemléletváltás arra hív bennünket, hogy teljes szívvel szembenézzünk mindennel, amit az élet hoz, és aktívan részt vegyünk benne. Most talán azt gondolod: Én már most is részt veszek az életemben! Hiszen én élem! De amire én gondolok, az egy olyan örömteli, tudatos részvétel, amely áthatja minden lélegzetvételünket és minden pillanatunkat. Táncra kelni magával az élettel, megtalálni önmagunkban azt az erőt és pozitív hozzáállást, amely segít tovább folytatni ezt a táncot, bármit is hoz az élet. Amikor nehézre fordulnak a dolgok, nem kezdjük el húzni a lábunkat, hanem kíváncsisággal fordulunk feléjük, és még nagyobb lendületet veszünk. Mert még a legnagyobb kihívások közepette is lehetőségünk van a hála megélésére.

A könyvben bemutatok néhány rendkívüli pácienst, akiket megtiszteltetés volt támogatni a lelkük céljaihoz való kapcsolódásban, az öröm mélyebb átélésében és a sokszor egészen valószerűtlen forrásból érkező szeretet és gondoskodás elfogadásában. Egyes esetekben úgy tűnt, a gyógyulásuk maga volt a csoda, ám a látszólagos csodák mögött tudományos okok álltak. Ennek része volt az is, hogy összhangba kerültek a bennük rejlő életerővel.

Látni fogod, hogy mindegyiküknek aktívan részt kellett vennie a saját gyógyulásában. Tudatosan változtatniuk kellett a szemléletmódjukon, annak az életerőnek a kiaknázásával, amely a rendelkezésükre állt. Egyesek felépültek testi betegségeikből, míg mások megtanultak békében együtt élni valamilyen krónikus állapottal. Volt, aki meghalt, míg mások majdnem olyan sokáig éltek, mint én magam. Ám mind közelebb kerültek a lelkük egészségéhez. Újra kapcsolatba léptek azzal, amiért érdemes élniük – és valóban jól éltek.

A praxisomból vett történetek mellett megosztom majd néhány olyan élményemet is, amelyek a klinikán kívül estek meg velem. Szokatlan életutam során a világ számos vidékére eljutottam, és elég hosszú ideje élek ahhoz, hogy bőven legyen mesélnivalóm. Az életemben éppoly sok értelmet találok anyaként, nagymamaként és dédnagymamaként – sőt, mostanra már üknagymamaként is –, mint orvosként, ezért erről is megosztok majd néhány részletet. Minden egyes nap tanulok valami újat, és sok lehetőségem volt arra, hogy a gyakorlatban is alkalmazzam azt, amit hirdetek.

Az élet azzal is megáldott, hogy kivételes emberek voltak hatással személyiségem alakulására. Bemutatom a szüleimet, dr. John Taylort és dr. Magdelene Elizabeth (Beth) Siehl Taylort, akik úttörő oszteopaták és mélyen hívő emberek voltak. Életüket a nélkülözők kezelésének szentelték Indiában, ahol engem és négy testvéremet a két világháború között felneveltek. A testvéreim közül kettőt is megismerhetsz majd – dr. Carl Taylort és Margaret Taylor Courtwrightot, akik az utolsó pillanatig örömmel és derűvel fogadták az élet kihívásait. Találkozhatsz megalkuvást nem ismerő Belle nagynénémmel és szeretett bébiszitterünkkel, Harday-jel, akit Ayah-nak hívtunk. (Ayah és férje, Dar, aki szakácsként dolgozott nálunk, gyakorlatilag családtagok voltak számunkra, de tisztában vagyok vele, hogy ma már máshogy neveznénk ezt a helyzetet.) Ezenkívül olyan ismert, úttörő munkát végző közéleti személyiségekről is szó lesz, akiknek az élete szerencsés módon keresztezte az enyémet.

Ahogy a pácienseim és az én életem történetét olvasod majd, remélem, a saját életed értelme is mind jobban kibontakozik számodra. Célom, hogy segítsek feltárni, mi zajlik benned, hogy jobban megértsd a saját egyedi tested és lelked, és kezedbe vehesd a saját életedet és gyógyulásodat. Több ezer pácienst kezeltem életem során, és soha nem találkoztam két egyforma emberrel. Te is a magad útját járod. A lelkednek saját szent küldetése van, amelynek a te egyedi és ragyogó tested ad otthont – és ezt a folyamatot egyedül te irányíthatod.

Ezeken a történeteken keresztül személyes szinten kapcsolódhatsz a hat titkomhoz. Az életfilozófiám nagy része valaha a közmegegyezéses igazság peremén húzódott meg, de a tudomány kezd felzárkózni! Fontosnak tartom a tudományt, mert világos, kézzelfogható módot kínál a világ megértésére. Tudománypárti vagyok azért is, mert kérdéspárti vagyok – szeretek a dolgok mélyére nézni és megfejteni őket. Ugyanakkor azt is látom, hogy a tudománynak nagyon sok mindenre nincs még magyarázata. Mindig érdemes feltenni a kérdéseinket, akkor is, ha még nem ismerjük rájuk a válaszokat.

Abban is segíteni fogok, hogy ezt a hat titkot a szívedben és a testedben is elmélyítsd egy sor egyszerű gyakorlat segítségével. Mindegyik titokhoz tartozik egy rövid, elmélkedésre hívó gyakorlat, amelyet úgy végezhetsz el, ahogy neked a legjobban megfelel – séta közben, lejegyezve a gondolataidat, vagy bármilyen más módon, ami testhezálló számodra. Ezek nem csodaszerek, de segítenek a legtöbbet kihozni abból, ami adatott nekünk. Semmiképp se tekintsd őket házi feladatnak! Én mindig is utáltam a házi feladatokat. Inkább csak egyszerű, a mindennapokba illeszthető szokások, amelyek segíthetnek egy új, holisztikus szemléletet kialakítani arról, hogy mit is jelent jól élni.

Ha eleget gyakorlod őket, idővel remélhetőleg szokássá válnak, és beépülnek a mindennapi életedbe. Nyugodtan alakítsd őket a saját igényeid szerint, mert ha csak egy dolgot viszel magaddal ebből a könyvből, remélem, az ez lesz: képes vagy a saját kezedbe venni az egészségedet és gyógyulásodat, az életedet és tanulásodat. Úgy gondolom, nem elég csak beszélni ezekről a gondolatokról, hanem mindezt meg is kell élni – akkor válnak valóságossá, ha a testünkben is érezzük őket. Ezért miközben ezekről a témákról gondolkodsz, egyszerű módszereket kínálok arra, hogy kézzelfogható tapasztalattá alakítsd őket.

Ha kézbe vetted ezt a könyvet, már elindultál az úton, hogy mélyebb összhangba kerülj a lelkeddel és kapcsolódj az életcélodhoz. Ezt azonban egyikünk sem tudja egyedül megtenni – különösen nem manapság.

Életünk során sokszor találjuk szembe magunkat mély, égető kérdésekkel. Ki is vagyok én valójában? Miért vagyok itt? Hogyan töltsem a napjaimat – mit csináljak és kivel? Amikor mindez véget ér, mitől fogom úgy érezni, hogy érdemes volt élnem? Napjainkban, amikor körülvesz minket a bizonytalanság, ezek a kérdések fontosabbak, mint valaha.

Szeretném, ha hozzáférnél ahhoz a mélyen benned rejlő bölcsességhez, amelynek örömet okoznak ezek a kérdések, és nem akarja elsietni a választ. Segítek, hogy meglásd, milyen lehetőségek nyílnak meg előtted, amikor a saját igazságodhoz kapcsolódsz – akármit is mondanak róla mások.

Mielőtt azonban belevágnánk, szeretnék elmesélni egy történetet.

Az 1930-as évek elején a családommal vonattal utaztunk Delhiből Bombaybe (a mai Mumbaiba). Nagyon sajnáltam magam, hogy vissza kell térnünk az Egyesült Államokba, ahol majd vasalt ruhákban kell járnom, viselkednem kell, és sok más olyan dolog vár, amelyet vadóc szívem elviselhetetlennek érzett. Végre volt egy tanárom, akit kedveltem, és lesújtott, hogy el kell válnom tőle. A szüleim azonban biztosítottak arról, hogy hamarosan visszatérünk. Szabadságra engedték őket a szolgálatból, és az édesapám családjának kansasi búzafarmja közelében készültünk megszállni. Mit sem sejtettem arról, hogy mire odaérünk, elkezdődik a nagy gazdasági világválság, amely több mint két évre odaláncol minket – kilencévesen még nem értettem az ilyen dolgokat. Csak annyit tudtam, hogy elhagyjuk Indiát, el kell búcsúznunk Ayah-tól és Dartól, és egy olyan távoli országba indulunk, ahol addig csak egyszer jártam, és amire nem is emlékeztem.

Piszkos arcomat az ablak rácsaihoz nyomtam, miközben figyeltem, ahogy szeretett szülőföldem tovatűnik. Ekkor a vonat lassítani kezdett. A vasúti sínek mentén tömeg gyűlt össze, egy előtte haladó menetet követve. A nők ünnepi ruhájukat viselték, a gyerekek pedig táncoltak és virágokat dobáltak. Elöl, az első osztályú kocsikban az utasok továbbra is kimérten ültek, mintha semmi sem történt volna. A harmadosztályon viszont, ahol mi ültünk, az emberek kimásztak az ablakon, és szaladtak, hogy csatlakozzanak a tömeghez; mások a vonatkocsik tetején rohantak végig, hogy csak úgy dübörgött a fém a lábuk alatt.

Ahogy a vonat egészen lelassult és utolérte a felvonulást, megláttuk a felvonulókat. Az élen egy alacsony férfi ment, aki egyszerű fehér dhotit – egy derekára és combjára tekert kendőt – viselt, és egy fából készült botot, úgynevezett larthit tartott a kezében. Bár a nap perzselően tűzött rá, ő könnyed léptekkel, örömmel és teljes odaadással haladt előre, tökéletes összhangban az életével és életcéljával. Addigra az emberek elkezdték kiáltozni a nevét, de én már magamtól is tudtam, hogy azt a legendát látom, akiről a szüleim olyan tisztelettel beszéltek, a férfit, aki felemeli népét az elnyomásból, hogy kezükbe vegyék a saját sorsukat: Gandhit.

A vonat megállt, és a hosszú órákig tartó monoton zakatolás után a hirtelen csend szinte áramütésként hatott. Ebben a pillanatban egy gyerek szaladt oda a mahatmához, virággal a kezében. Gandhi lehajolt, és átvette tőle. Az egész lényéből szeretet sugárzott. Felállt, hogy folytassa útját a menet élén, és hátranézve végigfuttatta szemét a tömegen: nem csupán a földön és a vonatkocsik tetején állókon, de rajtunk is, akik az ablakrácsokhoz szorítottuk az arcunkat. És esküszöm, egy pillanatra egyenesen az én szemembe nézett.

Sokféle szeretetet ismertem meg életem során. De az a szeretet, amely abból az emberből sugárzott, örökre velem marad. Olyan érzés volt, mintha meglátta volna bennem azt a szomorúságot, amelyet India elhagyása miatt éreztem, a félelmeimet, a reményeimet – és mindezt elfogadta. Felejthetetlen szeretettel nézett rám – egészen a lelkem mélyére látott.

Aztán megfordult, és tovább vezette a menetet.

Ez volt Gandhi történelmi jelentőségű „sómenete”, a Szatjágraha, az erőszakmentes tiltakozás a britek rendkívül magas sóadója ellen.

Ha most egyetlen dolgot adhatnék neked, az ugyanez a felejthetetlen szeretet lenne, amely felismeri és tökéletesen elfogadja mindazt, aki vagy. Ez a szeretet a jövő reményét hordozza magában. Értelmet ad az élet leckéinek, a lehetetlennek tűnő küzdelmeknek, és jelzi azt a fordulópontot, amelynél az életerő felgyűlik, és átsegít minket egy új paradigmába.

Te, aki most ezeket a sorokat olvasod, kérlek, tudd, hogy mélységes tisztelettel tekintek arra, amiért erre a világra érkeztél. Fontos számomra mindaz, amin keresztülmentél, és szívből jövő reménnyel tekintek arra, ami előtted áll. Hat titkommal utat mutathatok számodra, felajánlva a világ minden szeretetét.

A többi rajtad áll.

I. TITOK
Okkal vagy itt

1. fejezet
A NEKTÁR

Pontosan emlékszem a pillanatra, amikor először megízleltem az életem nektárját.

A szüleim az indiai Mussoorie közelében dolgoztak misszionáriusként, nagyjából a Himalája középső részén. Ötéves koromtól a testvéreimmel együtt én is a régió egyetlen angol nyelvű iskolájába jártam, amely főként a misszionáriusok, kormányzati tisztviselők és a brit katonatisztek gyerekei számára volt fenntartva. Elég vadóc gyerek voltam – édesanyám és Ayah, a dajkánk mindent megtett, hogy tiszta és jól öltözött legyek, én viszont minden módon igyekeztem meghiúsítani ezeket a törekvéseiket. Jobban szerettem a porban játszani és fára mászni, mint babázni vagy olvasni. Hallgatni szerettem a meséket, de olvasni nem – ha a betűkre néztem, azok táncolni kezdtek a szemem előtt, így soha nem igazán értettem, mit jelentenek a nyomtatott szövegek.

Akkoriban még nem volt szavunk erre a problémára. Ma diszlexiának nevezik. Kisiskolás éveimben ostobának tartottam magam, amit az elsős tanító nénim még meg is erősített azzal, hogy előszeretettel hangsúlyozta a hibáimat a többiek előtt. Olyan rosszul teljesítettem, hogy kétszer kellett járnom nála az első osztályt, és a rólam alkotott véleménye mély nyomot hagyott az önbecsülésemen.

Az, hogy végül olyan pályát futottam be, amilyet, utólag egyértelművé teszi, hogy ez csak a gyerekkorom egy rövid fejezete volt. Akkoriban azonban rettentően szenvedtem. Tényleg elhittem, hogy buta vagyok. Persze azt gondoltam, hogy a tanár még nálam is ostobább, de igazán aggódtam amiatt, hogyan boldogulok majd a világban, ha nem tudok megtanulni egy olyan egyszerű dolgot sem, mint az olvasás. Leginkább amiatt szorongtam, hogy képes leszek-e a szüleim nyomdokaiba lépni orvosként, ugyanis ez volt a legnagyobb álmom.

Ráadásul nagyon nehezen barátkoztam. Rettentő magányosnak éreztem magam, és mindennap számoltam a lépéseket hazafelé az iskolából, alig várva, hogy végre bekucorodjak Ayah kendője alá, és kisírjam magam.

Abban a két hosszú évben, amíg első osztályos voltam, mindig csak a telet vártam, amikor felpakoltuk a lakókocsit, és nekivágtunk a síkságnak. Semmit sem szerettem jobban a világon, mint azokat a tábori napokat, amikor a szüleim betegeket kezeltek. Ez egy élettől lüktető nomád közösség volt, ahova az ország minden részéből érkeztek emberek – sokan közülük az elnyomó indiai rendszer legalacsonyabb kasztjaiból –, hogy orvosi ellátást kapjanak. A kasztrendszerben „érinthetetlennek” nevezték őket, amit a szüleim egyszerre találtak tévesnek és tragikusnak. Én sem értettem soha – hogyan lehetne Ayah érinthetetlen, amikor az ő ölelése a legcsodálatosabb dolog a világon? Hogyan lehetne Dar érinthetetlen, és egyébként is – hogyan lehetne bárki is az? A szüleim leprásokat – mai nevén Hansen-betegségben szenvedőket – is kezeltek, illetve olyan nőket, akik máshol többnyire nem kaptak ellátást. A legtöbb páciensük soha nem látott még orvost, és pénzük sem volt.

A szüleim elkötelezettsége révén a táborunk olyan központtá vált, ahova nemcsak kezelésért jöttek az emberek, hanem az őket váró szeretet, kedvesség és közösség miatt is. Hajnaltól a legforróbb déli órákig dolgoztunk, aztán pihentünk, majd egészen alkonyatig folytattuk a munkát. Akkor körülültük a tábortüzet, és a csillagos égbolt takarója alatt történeteket meséltünk egymásnak.

Úgy tűnt, hogy a környékbeliek mindig tudták, mikor járunk arra, ahogy azt is, hogy a szüleim minden beteget fogadnak, akinek segítségre van szüksége. Egy nap az édesapám vadászni vitte a bátyáimat, ami azt jelentette, hogy nekem, Margaretnek és az öcsénknek, Gordonnak kellett segítenünk anyának az orvosi sátorban. Imádtam a keze alá dolgozni, segíteni az elfertőződött sebekkel, krónikus betegségekkel és törött csontokkal érkező embereknek. Büszke voltam rá, hogy az édesanyám orvos. Ezenkívül úgy éreztem, hogy nyolcéves létemre már nagyjából mindent láttam. Azon a napon azonban olyan páciens érkezett hozzánk, akire egyáltalán nem számítottunk.

A nap közepén nagy nyüzsgés támadt: egy fiatal férfi lépett be a táborba, egy sérült elefántot vezetve! Édesanyám az üdvözlésére sietett, és megpróbálta elmagyarázni neki, hogy ő nem állatorvos. A férfi azonban azt mondta neki, hogy ez egy nagyon különleges elefánt, a rádzsa kedvence, akin vadászatokon szokott ülni. Nem sokkal korábban az állat rálépett egy bambuszcsonkra, és megsérült a lába, a seb meg sehogy sem akart begyógyulni. Bár a rádzsa általában a gondozókkal kezeltette az állatait, tudta, hogy a szüleim a környéken vannak, és megparancsolta az elefánt idomárjának, hogy addig vissza se térjen, amíg ők személyesen el nem látták a sérülést.

Édesanyám még sosem dolgozott elefánttal, de nem olyan fából faragták, hogy megijedjen egy kis kihívástól. Gyengéd, mégis határozott hangon kezdett beszélni az állathoz, ahogy bármelyik ideges pácienséhez szólt volna. – Lássuk csak, mi van itt – mondta neki megnyugtatóan. – Vigyázni fogok. Látom, hogy nagyon fáj. Gondosan megvizsgálta az elefánt bal lábát, finoman megérintve a párnás talpat. Tényleg meglehetősen gyulladt volt, és anyám arra jutott, hogy még mindig benne lehet a bambusz egy darabja. Izgalmas, ugyanakkor kissé ijesztő is volt ennyire közel lenni egy ilyen fenséges állathoz. Meglepett, hogy milyen szelíd energia árad belőle, ahogy végigsimítottam a ráncos bőrét és selymesen sima agyarát.

Mivel anya megérezte, hogy segíteni szeretnék, elküldött, hogy hozzak csipeszt, kálium-permanganátot és egy nagy rézfecskendőt. Először a csipeszt meg a legnagyobb fecskendőt vittem oda, amit csak találtam. Anyám még mindig azon a megnyugtató hangon beszélt az állathoz.
– Jól van, nagyon jól csinálod! – az elefánt pedig csak türelmesen állt és pislogott.

Ezután visszamentem az orvosi sátorba, hogy elkészítsem a fertőtlenítő oldatot. Levettem egy nagy üveg kálium-permanganátot egy polcról – az orvosi sátorban mindig tökéletes rend volt –, és letettem az ott tartott vizeskanna mellé. Ezután gondosan kimértem az oldatot, és megtöltöttem a lila folyadékkal egy egész nagy tálat, vigyázva, hogy a bőröm ne érintkezzen a tömény vegyszerrel, mert tudtam, hogy hígítatlanul égési sérülést okoz. Két kézzel felemeltem a nehéz, széles tálat, és lassan visszasétáltam, ügyesen elkerülve, hogy kiloccsantsam a folyadékot az egyenetlen talajra. Amikor visszatértem, láttam, hogy az elefánt csendben áll, figyelve, ahogy anyám próbálja megtalálni a mellső lába szürke, párnás részébe mélyen befúródott bambuszdarabot. Türelmesen hagyta, hogy kihúzza a hosszú szálkát, és átmossa az alatta lévő, fertőzött területet. Megértettem, miért szereti annyira a rádzsa ezt az elefántot: olyan jól nevelt volt, hogy még csak meg se rezzent.

Amikor anyám megtisztította a sebet, a kezelés utolsó lépéseként bekente kenőccsel. Az elefántok nem titkolják az érzéseiket, és úgy látszott, ennek az állatnak jólesett, ami történt vele. Olyannyira, hogy amikor eljött az idő, hogy az idomárja elvezesse a Gangeszhez hűsölni, az elefánt lenyúlt az ormányával, hogy felemelje a nővéremet, Margaretet, aki örömmel és félelemmel vegyes sikítással emelkedett a magasba. Mindannyian visszatartottuk a lélegzetünket. Az elefánt azonban egyszerűen a hátára tette, mi pedig megkönnyebbülten sóhajtottunk fel. Ezután én következtem.

Miután már láttam, mi történt Margarettel, nem féltem. Élveztem, ahogy az érdes bőrű ormány körém fonódott, és éreztem az erős izmot, amelytől az ő orra annyira más volt, mint az enyém. Sok elefántot láttam már korábban, figyeltem, ahogy a fákról eszegetnek vagy a kicsinyeiket emelik – de egyiknek sem érintettem még meg az ormányát, és elképzelni sem tudtam, milyen érzés lehet, ha fenséges erejével rám fonódik. Nem volt azonban sok időm az elmélkedésre, mert hamarosan a nővérem mellett csücsültem az elefánt széles hátán. Ekkor lenyúlt Gordonért is, aki megérkezve mögém, kis kezével átfogta a derekamat. És már indultunk is! Levitt minket a folyóhoz a táborlakó gyerekek koszorújában, ott pedig játékosan lespriccelt mindannyiunkat vízzel. Bár a víz általában tiltott terület volt a kígyók és krokodilok miatt, a felnőttek tudták, hogy az elefánt miatt ezek most nem mernének közel jönni, ezért egész délután ott maradhattunk játszani.

Másnap az idomár visszahozta az elefántot a táborba, hogy anyám ellenőrizze a sebet, nem fertőződött-e el. Az elefánt egyenesen odament anyámhoz, átkarolta az ormányával, és felemelte a levegőbe, ahogy velem és a testvéreimmel is tette. A hét hátralevő részében mindennap ellátogatott hozzánk, és mintha a háláját akarta volna kifejezni, egy nagy ormányöleléssel köszöntötte anyámat, amire ő a szokásos humorával reagált, és nevetve kiáltotta: most már legyél jó fiú, és tegyél le! Ezután mindannyian lementünk a folyóhoz játszani, és néha az elefánt hátán lovagoltunk a sekély vízben, máskor pedig sikítva menekültünk az ormányából spriccelő víz elől.

Ez egy meghatározó időszak volt az életemben. Amikor elkezdődött a következő tanév, örömmel tapasztaltam, hogy már nem is utálom annyira az iskolát.

Az, hogy segítettem anyámnak az elefánt kezelésében, ráébresztett, hogy orvosnak születtem. Bár a diszlexiám megnehezítette a tanulást, már tudtam, hogy ennek semmi köze az intelligenciámhoz. Az új tanárom megértette a nehézségemet, és talált egy másik módszert, amellyel megtanított olvasni. Az a tudat, hogy az orvosi tanulmányokhoz szükségem lesz erre a készségre, bátorságot adott, hogy kövessem az útmutatását. Újra elkezdtem hinni magamban. Ez segített végig az iskola hátralevő részén, aztán a főiskolán, majd az orvosi egyetemen.

Akárcsak a szüleimnek, a gyógyítás nekem is lehetőséget adott arra, hogy pozitív és jelentőségteljes módon kapcsolódjak a világhoz. Amikor kivittem az elefántnak a lila oldatot, olyan mély örömöt éltem át, hogy hirtelen tudtam: az iskolai gondok nem állíthatnak meg – meg fogom találni a módját, hogy legyőzzem őket. Tudtam, hogy fontos vagyok, és szükség van rám. Úgy éreztem, hogy részese vagyok a dolgoknak.

Mindannyian megérdemeljük, hogy így érezzük magunkat. Mindannyian valamilyen céllal vagyunk itt: hogy tanuljunk, fejlődjünk, és megosszuk a világgal a bennünk rejlő ajándékokat. Amikor erre lehetőségünk nyílik, eltölt minket az a teremtő életerő, amelyet én esszenciának vagy „nektárnak” nevezek.

Ez a nektár az életünk értelme. A kiteljesedésünk, az örömünk. Ez történik, amikor az életet mintegy „bekapcsolja” a szeretet. Ez az az energia, amelyet a számunkra fontos dolgokból nyerünk. Ez volt az az erő, amelyet a szüleim a nélkülöző emberekkel végzett munkájukból merítettek, és ez az első titok, amelyet megosztok veled: Okkal vagy itt. Mindannyian azért élünk, hogy megtapasztaljuk a bennünk lévő páratlan ajándékokat; ez az, ami felébreszti bennünk az élni akarást.

Nem is feltétlenül a cél elérése a lényeg. Sokkal fontosabb maga a keresés. A folyamat az életerő kulcsa, amely során megtaláljuk „a mojónkat”, megízleljük az élet nektárját.

Ez az elgondolás nem új – ahogy az sem, hogy ez szoros kapcsolatban áll az egészségünkkel. Számos keleti filozófiában megjelenik a jólléthez kapcsolódó energia – nevezik pránának és csínek is. A nyugati gondolkodók elméletibb fogalmakkal írják le, például motivációként vagy céltudatosságként. A sürgősségi orvosok és hospice dolgozók sokszor élni akarásként emlegetik, mert ha kifogy az emberből, akkor haldokolni kezd. Bár a nektár jelenléte nem garantál tökéletes egészséget, ha kimerül a készletünk, az komoly akadálya lehet annak, hogy jól érezzük magunkat és teljes életet éljünk.

Mindannyian arra vagyunk hivatottak, hogy a világhoz való mindennapi hozzájárulásunkon keresztül gyűjtsük be ezt a nektárt. Bizonyos tevékenységek jobban feltöltenek minket, és ezek minden ember számára mások. Vannak, akik megtalálják azt a hivatást, amely igazán lelkesíti őket, és egész életükben csodálkozva mondják: „El sem hiszem, hogy ezért még fizetnek is!” Mások kevésbé inspiráló munkával keresik a kenyerüket, ezért szabadidejükben hódolnak a szenvedélyeiknek. Megint mások, például az önkéntes gondozói munkát végző emberek, más fontos módon járulnak hozzá a közösséghez, miközben átélhetik, hogy mennyire fontos az életük. Nincs egyetlen helyes módszer vagy egy konkrét terület, ahol rátalálhatunk a nektárra, de mindannyiunknak szüksége van rá – elengedhetetlen az élet teljességéhez. Enélkül nehéz örömet találni, és a hiányában mind a fizikai, mind a lelki egészségünk megrendülhet. Ezért is kérdezem gyakran a pácienseimtől, hogy van-e miért élniük, mert ha nem képesek megválaszolni ezt a kérdést, sokszor csak ideiglenesen tudom enyhíteni a tüneteiket. Rendbe hozhatom, ami fizikailag elromlott, de nem biztos, hogy valóban helyre tudom állítani az egyensúlyt.

Ha szerencsések vagyunk, életünk során sokszor megízlelhetjük az élet nektárját. Azonban ugyanilyen sokszor előfordulhat az is, hogy úgy érezzük: a készleteink kimerültek. Ez lehet hirtelen, drámai élmény, de sokkal lassabb, kevésbé nyilvánvaló folyamat is, mint amikor egy autó fokozatosan lelassul, akadozni kezd, aztán egyszer csak teljesen leáll, mert kifogy belőle az üzemanyag.

2. fejezet
MIÉRT VAGYOK ITT?

Nem mindenki talál rá az útjára olyan korán, mint én. Sokan küszködnek azzal, hogy rájöjjenek, kik is ők valójában, és mi az, ami igazán élteti őket. Lehet ez olyasvalami, ami bennünk rejlik, közvetlenül a felszín alatt, mégis elérhetetlennek tűnik. Így volt ez James esetében is.

James frissen végzett informatikus volt, és nem igazán tudta, hogyan tovább. Éveken át járt hozzám, ahogy a szülei is. Az édesanyja biztatására jött el először, de egy rövid anamnézis és állapotfelmérés után világossá vált számomra, hogy nincs semmi baja – legalábbis testileg. Egy walkmant viselt a farmerjára csíptetve – igen, olyan régen történt – és fejhallgatót a nyaka körül, a szemével pedig idegesen pásztázta a rendelőmet.

– Mi aggasztja, James?

– Nem tudom, mit kezdjek az életemmel. Van egy diplomám és visszafizetendő diákhitelem, de egyetlen álláshirdetés sem érdekel.

– Szereti a számítógépeket?

– Nem igazán, de tudom, hogy a számítástechnika most nagyon megy. Apám mérnök, és szerinte ez biztos karrier. De elnézve, hogy merre tart a világ, nem vagyok benne biztos, hogy bármi is biztos lenne.

– Mit szeretne csinálni?

– Nem tudom – mondta, de azt gyanítottam, hogy tudat alatt talán mégis tudja. Csak nem érezte biztonságosnak bevallani, még önmagának sem.