Rita Falk

BAJORKOLBÁSZ-TÁRSASÁG

Magistra Könyvkiadó, 2021

A mű eredeti címe: Weisswurst-Connection

Copyright © dtv Verlagsgesellschaft mbH Co.KG
Munich/Germany

Magyar kiadás © Magistra Könyvkiadó, 2021

A műből a jogtulajdonos engedélye nélkül részlet sem közölhető.

Fordította: Balla Judit

Hungarian translation © Balla Judit, 2021

Szerkesztő: Németvölgyi Ilona

Kiadta a Magistra Könyvkiadó 2021-ben

Felelős kiadó: A Kiadó ügyvezetője

www.magistrakiado.hu

Coverdesign © dtv

Nyomdai előkészítés: Takács László

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-24-0

1. fejezet

– Nézzenek oda, Eberhofer, ilyen korán már talpon? – érdeklődik barátságosan Simmerl a kötényébe törölgetve virsliujjait.

– Nagyon úgy fest – mondom, miközben már futtatom is végig a szemem a kínálaton. Én vagyok az egyetlen vendég, ami nem is csoda ezen a kora reggeli órán.

– Ha engem kérdezel, alhattál volna egy kicsit többet – folytatja, mire egy pillanatra fel kell pillantanom, hogy ránézzek. – Igen, Franz, nagyon fáradtnak tűnsz, már így, reggel. Rosszul aludtál, vagy mi?

– Egyáltalán nem aludtam – mormolom magam elé, de muszáj vigyorognom közben.

– Nálad is elkezdődött? – kérdezi részvéttel Simmerl, miközben egy hatalmas rúd szalámit nyomkod a szeletelőgépbe. – Nem is tudom, de minden nyomorult évvel, amivel idősebb leszek, egyre rosszabbul és rosszabbul alszom. Van, hogy már fél négykor fölkelek, aztán egész nap olyan vagyok, mint akin átment az úthenger. Emlékszem, egyszer Inge Meysel, az öreg színésznő azt mondta egy interjúban vagy húsz éve, hogy már legfeljebb három-négy órát alszik csak éjszakánként.

– Vagy úgy.

Simmerl. A megtestesült egyszerűség. De igazán. Amihez persze a becsülete védelmében azért hozzá kell tenni, hogy ha az ember Giselával él a házasság szent kötelékében, éjszakánként valószínűleg semmit sem kíván jobban, mint egy jó, hullaszerűen mély álmot. Mert Gisela, aki olyan kedves teremtés volt egykor, most lassan, de biztosan, sőt, nem is olyan lassan kezd hasonlítani egy robbanásveszélyes olajoshordóhoz. Hogy mitől lehet, sejtelmem sincs. De az tény, hogy így van.

Mintegy parancsszóra kivágódik a műhelyhez vezető ajtó, és a drága hentesné dugja ki rajta a fejét, személyesen.

– Mi van már megint, Simmerl? Hol az a hülye szalámi? Nem érek rá egész nap! – rikácsolja anélkül, hogy engem egyetlen pillantásra is méltatna. – Azt hiszed, a hülye büfé magától megcsinálja magát, vagy mi?

– Már kész is van – morogja hátra Simmerl, megfordul, és nagy tálcányi szeletelt szalámit nyom hitvese kezébe. Gisela csak odavet neki valamit, de úgy, hogy az ember szinte látja a füstöt előgomolyogni az orrlyukaiból, aztán már tűnik is el újra.

– Igazi napsugár ez a te Giselád – mondom, és inkább újra a pultnak szentelem a figyelmemet.

– Ne is kérdezd! Napról napra egyre rosszabb lesz, akár hiszed, akár nem. Biztosan ez is az öregedés egyik kellemetlen mellékhatása, vagy valami olyasmi. Mindenesetre a jókedve a vonzerejével párhuzamosan fogy. Jó, sose volt egy modell az én Giselám, de ahogy most elhagyja magát, amióta Max elköltözött…

– Apropó, Max – mondom, miközben teszek néhány lépést a kirakattól balra, a sarok felé, ahol már jó ideje egy úgynevezett „Fresh-and-Healthy-Bar” készül. A hozzá tartozó tábla legalábbis már kint van, még ha a berendezés többi része becsomagolva várakozik is.

– Igen, Maxnak ez a szaros frissbárja – morog Simmerl, végigsimítva csaknem teljesen tar koponyáján. – Bele fogok bolondulni. Egyetlen mesterember nem maradt ebben az egész nyomorult porfészekben. Mindegyik hónapok óta csak a szálloda-építkezésen dolgozik. Max persze hisztériázik, amiért nem halad az ügy, Gisela meg… te is látod…

– Megértelek. De ez a Fresh-and-Healthy elnevezés… nem túlzás ez egy kicsit? Úgy értem, itt, vidéken. Nem lett volna jobb valami bajor? Vagy legalább valami német?

– Azt hiszed, az én fejemből pattant ki? Minek nézel te engem? Én még azt sem tudom, hogy kell kimondani ezt a hülyeséget. Beletörik a nyelvem.

– Vagy úgy.

– Úgy bizony, nagyokos. Tudod, mi a helyzet, Franz? – Közelebb jön, kurta pillantást vet a műhely felé vezető ajtóra, aztán alig hallható suttogással folytatja. – Itt nekem már szavam sincs… Max ott ül a vadonatúj kis lakásában a kis barátnőjével, és várja, hogy elkészüljön a Fress és mitttudoménmilyen pultja, amit én egyáltalán nem akarok, mégis ki kell fizetnem. Gisela meg csak duzzog, képtelen megemészteni, hogy a fiacskája inkább a barátnőjével bújik össze, ahelyett, hogy még mindig az anyja szoknyájánál ülne, és persze ő is várja ennek a hülyeségnek a megnyitását, közben meg pokollá teszi az életemet. Hát ez van, barátom. Mit szólsz hozzá? Van valami ötleted, hogyan tehetném elviselhetőbbé az életemet? Vagy legalább a pisztolyodat kölcsön tudnád adni? Visszaadom, megesküszöm rá. Csak egy lövésre kell. Egyetlen egyre.

– Esküdj! – mondom, és már emelkedik is a három virsliujj az orrom elé.

Szerencsétlen fickó ez a Simmerl. Meg lehet érteni, ha nincs is már más vágya, mint egy hosszú-hosszú, mély álom. Világos. Hogy ő álmodna, vagy inkább valamelyik tisztelt családtagját ringatná el, már nem is számít.

Szerencsésnek mondhatom magam, amiért nálam egészen másképp fest a helyzet. Nagyon egészen, mondhatni. Mert hogy Susi meg én végre újra fantasztikus szerelmi életet élünk. Amióta a mi kicsi Paulunk megszületett. Jó, pontosabban amióta a gyermekágyas időszak véget ért. Még úgy is, hogy Susi meg én, mi ketten tényleg átéltünk már mindent, csúcsokat és mélypontokat. Most viszont csak csúcsokat. De még milyeneket… A kapcsolatunk legeslegelső korszakában volt ilyen. Alvásra nem is gondol az ember. Jó, másnap reggel persze nem is tűnik Adonisznak, amikor beballag a hentesboltba valami táplálékért, de hagyjuk.

– Mondd csak, Franz – rezzent fel álmodozásomból hirtelen Simmerl hangja. – Te és Susi… csak nem… egész éjjel?

Gondolatolvasó lenne? Ott áll előttem összefont karral, széles vigyorral. Könnyedén vállat vonok, és inkább a pultban sorakozó lehetséges reggeliket veszem szemügyre.

– Nem hiszem el – suttog tovább a hülye hentes, és úgy vihog, mint egy iskolásfiú. – Nem hiszem el!

Szerencsére nem kell tovább elviselnem a vihogását, mert pontosan ebben a pillanatban az ajtó feletti csengő nagy csilingelésétől kísérve belép falunk víz-gáz-fűtés buherálója. Ma azonban szokásától eltérően nem foltos overallban vagy valamelyik undorító melegítőjében van. Nem, ma sportos-elegánsra veszi a figurát. Hófehér ing, farmer, sötétkék anorák, ugyanolyan sportcipő. Nézzenek oda, Flötzinger normális embernek is ki tud nézni? Néhány másodperccel később, pontosan azután, hogy végre kitaláltam, mit kérjek és ezt közöltem is Simmerllel, már meg is tudjuk a szokatlan megjelenés okát. Buherálónk ugyanis a flancos szállodába tart, ahol az utóbbi hónapokban ő felelt az összes kád, mosdó, vécé, és még ki tudja milyen kagyló felszereléséért. Mert hogy immár Niederkaltenkirchen is maga mögött hagyta eldugott kis porfészeki létét, és van már nekünk igazi Spa Hotelünk. A legjavából méghozzá. Mindegy, akartuk-e vagy sem, most már itt van. Lobbyval, wellness-központtal, ultramodern edzőteremmel és luxuskategóriás kozmetikai stúdióval, hogy a gourmet-étteremről és a mindenféle konferenciatermekről már ne is beszéljünk. Minden elsőosztályú kivitelben. Magától értetődik. Mondja csak valaki, hogy a vidék elmaradott! Nevetséges.

Flötzinger mindenesetre ma ünnepélyesen átadja a művét, jövő pénteken pedig sor kerül a hivatalos avatóünnepségre.

– De miért szombaton kell odamenned? – érdeklődik Simmerl, miközben zacskókba csomagolja gondosan összeválogatott reggelimet.

– Ne is mondd! Engem is bosszant, de mit tehetek – nyögi Flötzinger, véleményem szerint nem is kicsit színpadiasan. – Azt mondták, mindenképpen hagyni akarnak egy hetet az átvétel és a megnyitó között, hogy legyen idő kijavítani, amit esetleg kell. Nevetséges! Abszolút nevetséges! De hogy is mondják olyan szépen, aki fizet, az diktál. Ennyi.

Erre csak bólogatni tudunk.

– Legalább ne a hétvégére tették volna – panaszkodik tovább a buheráló. – Hadd legyen még egy kis stressz az életemben, mintha nem lenne így is elég… Az asszony már így is a plafonon van.

– Nekem mondod, Flötzinger? – hallom még Simmerlt, de akkor már fordulok is ki, magam mögött hagyva a stressztől gyötört társaságot. Könnyedén beülök a járőrautóba, laza vagyok – vagy talán csak fáradt – és indulok haza. Még szerencse, hogy az egyik környékbeli gazda a traktorjával éppen előttem döcög, rákényszerítve, hogy nyitva tartsam a szemem és ne szaladjak bele.

Amikor nem sokkal később megérkezem felújított disznóólamba, látom, hogy Susi elaludt. A kanapémon fekszik, a szája nyitva, a szép szeme viszont csukva. Nem mintha csodálkoznék rajta a mögöttünk hagyott órákra gondolva. Egy ideig csak nézem, aztán előszedek egy takarót és óvatosan betakarom. Halkan horkol. Itt helyben fel tudnám falni.

Azután hívom Ludwigot, és lejárjuk a körünket. Egy-huszonhármat teljesítünk, egyszerűen azért, mert Ludwig nemrégiben új hobbit fedezett fel magának. Az ágdobálást. Én dobom, ő visszahozza. Hogy ebben egy kutyánál nincs semmi különleges? Meglehet. Ludwig azonban korábban soha nem élvezte az ilyesmit. Most meg annál inkább. Igen. Nem mindenki hagyja el magát, ahogy öregszik.

Amit még Ludwignál is jobban bizonyít a Papa esete. A Papa ugyanis, aki a mamám halála óta, tehát érzésre fényévek óta semmi mást nem csinált, mint időről időre depresszióba esett, szívta a füves cigarettáit és hallgatta a Beatlest, az utóbbi időben egészen más dolgokért lelkesedik. Spanyolországért, például. Egy ideje ugyanis már ott időzik, méghozzá egy igencsak csinos és ráadásul nagyon kedves hölgyemény társaságában. Aki nem más, mint Grimm asszony, szívének új hölgye.

Én a magam részéről nem sajnálom a Papától a kései boldogságát. Sőt, kifejezetten boldog vagyok, amiért drogmámorában nem kényszerít rá, hogy szétlőjem a lemezjátszóját.

Nem is én jelentem itt a gondot, hanem Leopold. A nyálas disznó. Aki kitartóan próbálta kiverni a Papa fejéből Spanyolországot és Grimm asszonyt egyaránt. „A te korodban”, meg „Alig ismered ezt a nőt”, meg „Csak vigyázz, Papa, ki tudja, milyen veszélyes hely az ott… manapság amerre csak néz az ember, az egész világ tele van veszélyekkel”. Mondja Leopold, aki Thaiföldről hozta élete aranyos kis párját, Panidát.

Ha engem kérdeznek, Leopold egyszerűen féltékeny. Mert hogy még soha senkivel nem kellett osztoznia a Papán. Velem sem, és senki mással ezen az egész földkerekségen. Mindegy egyes alkalommal, amikor Leopold átlépte a küszöbünket, gyakorlatilag azonnal ki is sajátította a Papát, és nyalhatott neki elölről-hátulról-alulról-felülről, amíg csak akart. Ennek viszont most vége. A Papa ugyanis valahol Spanyolországban ejtőzik egy kellemes kis fincában, sütteti a hátsóját a nappal, és nagy kortyokban élvezi az életet, így, az alkonyához közeledve. Gratulálok, kiálthatná az ember. És mondjuk úgy, Leopoldon kívül tényleg örül is mindenki. Még a Nagyi is. Egyfelől azért, mert egyetlen fia oly sok év gyász és borongás után végül csak megtalálta a boldogságát, másfelől pedig azért, mert amióta a kis Paul a világon van, a Nagyinak sem ideje, sem energiája nem marad senki más kényeztetésére és pátyolgatására. Még a pedikűröst is képes kihagyni, meg a barátnőit, sőt, még az imádott aerobic-óráit is. Paul jött, látott és győzött… Tiszta sor.

Most pedig… most pedig nemsokára már születésnapja is lesz a kisembernek. A legelső méghozzá. Igen, bizony, nemsokára egy teljes éve lesz, hogy itt van velünk. És ha őszinte akarok lenni, már alig emlékszem az életemre előtte. Jó, a pelenkázásról le tudnék mondani. És a hasfájásról is. A lehányt pólóimról nem is beszélve, vagy az éjszakákról, amikor csak üvöltött a fogzástól szegény. De máskülönben tényleg minden szuper, esküszöm.

Amikor hazaérünk Ludwiggal, Susi még mindig durmol, mint egy mormota, és a szája is még mindig nyitva van. Amint azonban eldöntöm, hogy felteszek egy kávét, és azzal ébresztem majd, nyílik az ajtó és bevonul a Nagyi, a karján Paullal. Aki sír.

– Jó reggelt! – ordít rám a Nagyi, ami idegesítő ugyan, de nem tehet róla, mivel csaknem földsüket szegény. – Láttalak hazajönni az előbb, úgyhogy most már törődj csak szépen te magad ezzel a kis szarossal, mert én ma Landshutba megyek az asszonykörrel.

– Aha – mondom, mert semmi más nem jut eszembe, és először is átveszem tőle Pault. Aki abban a szent minutumban abbahagyja a sírást, és a ragacsos kis kezével vidáman püfölni kezdi az arcomat. Néhány könnycsepp még csillog a kis arcán, ezért a pólóm ujjával letörlöm.

– Igen – harsog tovább a Nagyi, miközben már indul is kifelé. – A C&A-ban ma tizenöt százalék van mindenre! A teljes készletre, érted? Hozzak neked is valamit? Szükséged van valamire?

– Zokni és alsónadrág nem lenne rossz – próbálom az értésére adni. Bólint, aztán már fordul is ki az ajtón.

– Paul, kicsim… – hallatszik Susi álmos hangja a takaró alól, és már nyújtja is ki a kezét. Jó, ahogyan a Nagyi bömbölt az előbb, csoda, hogy a halottak nem ébredtek fel tőle a temetőben. De mindegy. Odamegyek a kanapéhoz, leülök Susi mellé és átnyújtom neki a fiatalurat. Aki abban a pillanatban hangosan kacagni kezd. Csak tudnám, Susi hogy csinálja ezt.

A kávévíz felforr.

– Reggelit, hercegnő? – kérdezem és felállok.

2. fejezet

Egy jó héttel később éppen a kádba készülök beleereszkedni, amikor kopognak, és a Nagyi trappol be szent disznóólamba. Átszeli a szobát és nyílegyenesen robog a fürdő felé. Ott megáll a küszöbön, és fújtat, mint egy rozmár.

Én meg… Én meg a lecsukott vécéfedőn ülök, éppen az utolsó ruhadarabomtól, a zoknimtól szabadulok meg, máskülönben meg csupasz vagyok tetőtől talpig. Természetesen amint felmérem a helyzetet, azonnal lekapok egy törölközőt a fogasról és magamra terítem.

– Ugyan már, Franz, ne játszd itt a szégyenlőset – liheg a Nagyi. – Pontosan tudom, hogy nézel ki pucéran. Éveken át törölgettem a fenekedet.

– Az lehet, Nagyi – próbálom kézzel-lábbal megértetni magam. – De azóta felnőttem és szeretek egyedül fürödni, tudod?

– Most nem fürödhetsz.

– Mert?

– Mert jött valaki, aki beszélni akar veled. Nagyon sürgősen, azt mondta. Nagyon-nagyon sürgősen.

– Kicsoda?

– Fogalmam sincs. Még sose láttam, de snájdig úriember, azt meg kell hagyni. Úgy tűnik, nagyon fontos neki, hogy beszéljen veled, úgyhogy gyerünk, vegyél föl valamit és indulás!

Vasárnap este van. Vasárnap este fél nyolc. Semmi másra nem vágytam, csak egy kellemes, ellazító fürdőre, aztán egy sörre és az esti krimire a tévében. Olyan sokat kívántam volna? Ehelyett felveszek valamit és indulok a nagy ház felé. Ahogy elhaladok a konyhaablak előtt, azért vetek egy pillantást befelé. Végtére is az ember csak tudni akarja, mi vár rá.

Egy sápatag fickó ül bent, ötven körül járhat, sötét gyapjúkabát van rajta és csak fél fenékkel ül a sarokpadunkon. Feszültnek tűnik, az ölében fekvő sapkájával babrál, a szeme meg a polcot fürkészi, ahol a Papa Beatles-oltárja található, az összes lemezzel, képpel és autogrammal. Régebben a nappali volt a hülye gyűjtemény otthona, így szerencsére nem kellett nap mint nap szembesülnöm vele, amióta azonban a Nagyi a nappaliba állította be az új elliptikus edzőgépét, a hülye szentélynek nem maradt hely, kikerült a konyhába, és itt teszi tönkre az étkezéseimet a látványával. Az elliptikus edzőgép egyébként egy kedvezményes áron adott kifutó termék volt a Realnál, alig fért be a járőrautóba, leengedett ablakkal tudtuk csak hazahozni. A Nagyi még soha nem használta. Egyszerűen azért nem, mert a törpe méretével sem a karja, sem a lába nem elég hosszú hozzá. Ezért aztán átminősült ruhafogasnak. De mindegy, térjünk vissza vendégünkhöz. Gőzölgő kávé áll előtte, és a Nagyi almáspitével is kínálja, de a fickó a fejét rázza.

– Köszönöm, nem kérek! – üvölti. Nem tudja szegény, miről marad le.

– Eberhofer úr? Eberhofer felügyelő? – kérdezi, és már ugrik is fel, amint belépek a konyhába.

Biccentek, szedek magamnak egy süteményt, és leülök látogatónkkal szemben.

– Kiváló a zenei ízlése – mondja a vendég, és a hülye polc felé int a hátam mögött. – Én is nagyon szeretem a Beatlest.

– Tényleg?

– Utánozhatatlan, csodálatos a zenéjük! – áradozik. – Manapság már nem terem ilyen. Ma minden csak bumm-bumm-bumm. A maga gyűjteménye?

– Mondjuk úgy, a családé.

– Gondoljon csak bele, felügyelő úr, szinte mindegyik számuk heteken át vezette az összes sikerlistát. Ki képes manapság ilyesmire?

– Azért akkoriban a konkurencia sem volt valami nagy. De most már térjünk a tárgyra, ha lehetne – mondom határozott pillantást vetve a faliórára.

– Bocsásson meg, bocsásson meg, felügyelő úr – mondja kissé sértetten, és újra a sapkájával kezd babrálni. – De ha a Beatlesről van szó, az egész világról hajlamos vagyok megfeledkezni, tudja? Élőkről, holtakról.

Aztán azért megtudom, hogy éppen az utóbbi miatt van itt. Egy holt miatt, hogy pontos legyek. Egyes számban. Nem mintha számítana, egyes szám vagy többes szám. Jó, az érintettnek nyilván számít, de nekem, rutinos rendőrnyomozónak édes mindegy, négy hulla hever a pincében, vagy csak egy.

Jelen esetben egyetlen halottról van szó. Aki nem is a pincében hever, hanem annak a több tucatnyi fürdőkádnak az egyikében, amelyet Flötzinger épített be teste verítékével heteken át a vadonatúj szállodában. Így meséli legalábbis kéretlen vendégem, Nüters úr, aki, ha jól értem, egyfajta mindenes a szállodában.

– Egy holttest a fürdőkádban – mormolom magam elé elgondolkodva. – Két nappal a megnyitás után. Nem semmi.

– Pontosan ettől olyan rémes! Tiszta horror, felügyelő úr! Grenzbach asszony sokkos állapotban van! Mindenképpen szeretné, hogy olyan diszkréten intézzünk mindent, ahogyan csak lehet. Nagyon diszkréten, ugye érti?

– Ki az a Grenzbach asszony?

– A tulajdonos. Nem tudta?

– A tulajdonos?

– Pontosan. Ráadásul nem is akármilyen tulajdonos, hanem kiválóan felkészült, lelkes szállodatulajdonos. Ugye megérti, hogy szeretnénk, ha ez az ügy a legnagyobb…

– Diszkréció mellett intéződne el, megértettem. Nüters úr. Akkor talán induljunk is – mondom, veszem a kabátomat és együtt sétálunk ki a házból.

Még az udvaron járunk, amikor a Nagyi feltépi az ablakot és kikiabál, érdeklődve, most meg ugyan hová megyek.

– Megiszom egy sört újdonsült kebelbarátommal itt – mondom, és hallom, hogy Nüters úr megkönnyebbülten felsóhajt. Igen, kérem, a diszkréció, mondhatni, velem született tulajdonságom.

Az ablakot kissé mérgesen és kissé hangosan becsukják bentről. A Nagyi még a függönyt is összehúzza.

Sajnos nem tudok jól hazudni. Legalábbis a Nagyinak nem. Mindig furdal a lelkiismeretem. Már gyerekkoromban is így volt. Pontosan tudom, hogy minden egyes alkalommal azonnal észreveszi, ha hazudok neki. Mint például most is. De mindegy, ezen már nem segíthetünk.

Új barátom autójával hajtunk el a szállodához, mivel viszonylag kevés értelme lenne rendőrautóval végrehajtani a diszkrét intézkedést. Még villogó és sziréna nélkül is elég feltűnő lenne. Mindenki odanézne. Amihez hozzá kell tennem, hogy máskülönben mindig a járőrautóval megyek mindenhová. Nincs is más autóm. Így aztán mindent a rendőrautóval intézek. Rendőrautóval viszem a Nagyit bevásárolni és rendőrautóval megyek aranyérkenőcsöt venni a Papának.

Mint azonban tudjuk, a kivétel erősíti a szabályt. Ezért ma egy piros Opel Corsába szállok be. Még be sem kapcsoltam a biztonsági övet, amikor a hangszóróból már szól a Beatles. Nem nagyon hangosan, de így is nagyon idegesítően.

– CD-ről szól? – érdeklődöm sofőrömtől.

– Igen – vet rám egy büszke mosolyt. – Egészen pontosan egy limitált kiadású, különleges CD-ről. Nagyon büszke vagyok rá.

Előrehajolok, átkapcsolok a rádióra és megkeresem a Bajor 1-et. Biztosan tetszeni fog Nüters úrnak.

– Maga meg mit csinál, felügyelő úr?

– Egy kis változatosságot hozok az életébe, Nüters úr. Az ember nem hallgathatja mindig ugyanazt. Hallgassa csak, Peter Maffay! Nem remek?

Amint azonban Maffay elhallgat, újra a Beatles szólal meg. „Let it be.”

– Erről most nem én tehetek – mondja szomszédom, mintha egyenesen kínosan érezné magát.

Amikor végre megérkezünk a szállodához és röviden bemutatkozunk egymásnak az egyébként igen csinos dirndlit viselő Grenzbach asszonnyal, azt kéri, ne a főbejáraton menjünk be. Menjünk inkább hátul, ahol a szállítók közlekednek, a hűtőkamrán és a konyhán át. A konyha felől lépünk ki a hallba, gyors léptekkel átvágunk rajta és felsietünk a lépcsőn az első emeletre. Ott villámgyorsan kinyitják a 103-as szoba ajtaját, és már tuszkolnak is befelé, közben pedig egy árva szót sem szólnak. Néma csend. Diszkréció, mint tudjuk.

A szobában enyhe rothadásszag fogad. Sajnos jól ismerem, bár nem mondhatnám, hogy ez örömmel tölt el. A vadonatúj légkondicionáló nélkül valószínűleg már az egész ház bűzlene.

– Hála Istennek, hogy itt van, Eberhofer úr – szólal meg akkor suttogva Grenzbach asszony, pedig bent a szobában már igazán nem kellene attól tartania, hogy valaki meghallhatja.

Ott állunk hárman összepréselődve a szűk kis előtérben. Jobbra nyílik az ajtó, amelyen át a szag árad. Nütersre nézek, aki bólint, így belépek.

Elegáns világosszürke márványborítás a padlótól a mennyezetig. A mosdó fölötti tükör is majdnem a mennyezetig ér, és a két oldalán keskeny oszloplámpák fogják közre. Minden nagyon elegáns és előkelő. Meg kell mondjam, nem hittem volna, hogy Flötzinger képes ilyen minőségű munkára.

Ami viszont egyáltalán nem illik ebbe az ízléses környezetbe, az a hulla. A hulla az elsőosztályú, vadonatúj fürdőkádban. Nem szép látvány. Tényleg nem. A feje a mellére billenve lóg, a szája és az orra a víz alatt. A két karja a már eléggé felfúvódott teste mellett lebeg a vízben. Egykori férfiassága pedig úgy áll ki a vízből, mint egy búvárpipa.

A halott fölé hajolok.

– Mikor látták utoljára élve? – kérdezem.

– Tegnapelőtt, felügyelő úr – vágja rá azonnal Nüters. – A megnyitó ünnepségen.

– Tegnapelőtt? Akkor tegnap hol volt egész nap?

– Fogalmam sincs – feleli Nüters, és Grenzbach asszony is csak a vállát vonogatja. – Ki volt akasztva az ajtajára a „Ne zavarjanak” tábla. Ezért természetesen nem is zavartuk.

– Vagy úgy. – Szemügyre veszem a hihetetlenül felfúvódott végtagokat. – Vajon mióta hever a kádban? A kezéről és a lábáról olyan könnyen le lehetne húzni a bőrt, mintha csak egy kesztyűt és egy zoknit húznánk le róla.

Két kísérőm ismét egymásra néz.

– Istenem, felügyelő úr – szólal meg végül Grenzbach asszony. – Az egyik szobalányunk csodálkozott ma reggel, hogy még mindig kint lóg a tábla… Bejött és megtalálta. Idegösszeomlást kapott szegény, haza kellett küldenem. De hogy szegény Degen úr, Isten nyugtassa, mikor ülhetett be a kádba…

– Igen, igen, értem – nyugtatom meg. – Ön ezt természetesen nem tudhatja, legalábbis feltételezem, nem volt jelen.

– Dehogyis! – mondja kurta, ideges nevetéssel.

– Az biztos, hogy jó hosszú ideje ázik már – állapítom meg, azután készítek néhány fényképet. – Hány órakor jött be a szobalány?

– Nem is tudom… Talán délelőtt tíz óra körül lehetett – feleli a főnökasszony, ismét Nüters úrra pillantva, aki bólogatni kezd.

– Szóval, ha jól értem, Önök délelőtt tíz órakor találtak az egyik szobájuk fürdőkádjában egy halott vendéget, de csak este nyolc órára jutott eszükbe, hogy a rendőrséghez forduljanak?

Értetlenül nézek rájuk, pedig tudhatnám a választ. Diszkréció mindenek felett. Ki akarták várni az éj sötétjét a cselekvéssel.

TÉLIKRUMPLIGOMBÓC

Franz Eberhofert, a testestül-lelkestül bajor rendőrt fegyelmi okokból helyezték át a nyüzsgő nagyvárosból csendes kis szülőfalujába, az ugyancsak jellegzetesen bajor Niederkaltenkirchenbe. Élete itt néha túlságosan is nyugodt mederben folydogál, esti járőrözései általában Wolfi kocsmájának pultjánál érnek véget, napközben pedig kedvenc tartózkodási helye süket nagymamájának konyhája, ahol ínycsiklandó ételeket ehet reggeltől estig. Apja, a kiöregedett 68-as lázadó közben vadkendert termeszt a hátsó kertben és folyamatosan Beatlest hallgat, amivel kishíján az őrületbe kergeti a kemény rockot előnyben részesítő fiát. A békés hétköznapokba azonban időnként zavaró események tolakodnak be. Itt van mindjárt a Neuhofer család, amelynek tagjai a legkülönösebb módokat választják az elhalálozásra. Annyira különös módokat, hogy Franz nyomozói szimata feléled és elhatározza, hogy utánanéz egy kicsit a morbid haláleseteknek. Ahogy egyre több gyanús körülményt fedez fel, az ügy is egyre érdekesebbé, ugyanakkor hátborzongatóbbá is válik…

A jó krimik, a jó ételek és a jó humor kedvelőinek – Nagyi hamisítatlan bajor receptjeivel.

GŐZGOMBÓC BLUES

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor rendőr kellemes falusi mindennapjait újabb bosszantó események zavarják meg. Höpfl iskolaigazgató házának falára például valaki rikító piros festékkel felírta, hogy „DÖGÖLJ MEG, TE DISZNÓ!”. Önmagában a felirat még nem lenne főbenjáró bűncselekmény, azonban a zaklatott igazgató nemsokára nyomtalanul eltűnik, később pedig darabokra szabdalva bukkan fel ismét a vasúti sínek között. Öngyilkosság? Gyilkosság? Franz nyomozása gyorsan kideríti, hogy az igazgató nem volt éppen közkedvelt ember, ahogyan pedig egyre mélyebbre ássa magát az ügyben, a gyanúsítottak köre is egyre bővül. Franz azonban a Nagyi ínycsiklandó gőzgombócaiból erőt merítve rendületlenül halad az igazság felderítésének útján…

A jó krimik, a jó ételek és a jó humor kedvelőinek – Nagyi hamisítatlan bajor receptjeivel.

SERTÉSFEJ AL DENTE

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor zsaru békés mindennapjait egy csapásra felborítja a gyilkosságért elítélt pszichopata pszichológus, dr. Küstner szökése a börtönből. Küstner szökése után nem sokkal ugyanis az őt elítélő Moratschek bíró levágott, véres sertésfejet talál az ágyában. A feldúlt bíró Eberhoferék tanyáján keres menedéket, ami gyorsan elviselhetetlenné teszi az otthoni állapotokat Franz számára. Ha minél előbb helyre akarja állítani otthona és élete nyugalmát, nincs más választása, mint végére járni az ügynek…

GRÍZGALUSKA AFFÉR

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor zsaru egyik pillanatról a másikra bűnüldözőből gyanúsítottá válik - méghozzá egy rendőr kollégája meggyilkolásának gyanújával. A nyomok mind Franz felé mutatnak: az áldozattal köztudottan rossz volt a viszonya, az alibije gyenge, a gyilkos fegyver pedig nem más, mint az ő jó bajor bicskája. Szorongatott helyzetéből az egyetlen kiút, ha felderíti az ügyet és leleplezi az igazi gyilkost.

Közben sajnálatos módon a szülői házban is kitör a belháború: váratlanul felbukkan ugyanis Paul, a Nagyi hetven évvel ezelőtti nagy szerelme…

SAVANYÚKÁPOSZTA-KÓMA

Nem könnyű Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor rendőr élete. Áthelyezés Münchenbe, váratlan vetélytárs felbukkanása az örök barátnő Susi mellett, s ott van még a holttest is, amely a Papa ellopott, majd megkerült öreg autójának csomagtartójában fekszik, s amellyel illetékesség hiányára hivatkozva egyetlen rendőri szerv sem akar foglalkozni. A gyilkosság felderítése így Franzra marad, aki természetesen most is számíthat régi barátja, Rudi Birkenberger segítségére. Már amikor Rudit éppen nem teríti le a savanyúkáposzta-kóma…

Rita Falk nagysikerű bajor krimisorozatának ötödik részében jól ismert morbid-fekete humorával folytatja Franz Eberhofer nyomozásainak történetét.

SZILVÁSPITE-ÖSSZEESKÜVÉS

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor rendőr legújabb ügye egy varjúval kezdődik. Pontosabban egy lakkozott körmű női kisujjal, amelyet az előbb említett varjú pottyant le Franz barátja és egykori kollégája, Rudi Birkenberger új lakásának erkélyére. Nemsokára az ujjhoz tartozó holttest is előkerül, aztán még egy, és még egy... A három áldozat mindegyike fiatal ázsiai nő, mindannyian dirndlit viseltek, s mindannyian München hatalmas népünnepélye, az Oktoberfest idején vesztették életüket. A sorozatgyilkos utáni hajsza közepette Franznak még otthon is váratlan gondokkal kell megküzdenie: Niederkaltenkirchen békés mindennapjait teljesen feldúlja, a lakosságot pedig két ellenséges táborra szakítja egy szálloda építésének nagyszabású terve…

Rita Falk nagysikerű bajor krimisorozatának hatodik részében is a jól ismert morbid-fekete humorral átszőve folytatja Franz Eberhofer nyomozásainak történetét.

HÚSKENYÉR-FÜGGŐSÉG

Franz Eberhofer, a testestül-lelkestül bajor rendőr életében új, minden eddiginél félelmetesebb ellenség bukkan fel: a koleszterin. Száműzetnek az étrendből a Nagyi kiadós ételkölteményei és a Simmerl-féle híres húskenyér. S ha ez a megpróbáltatás még nem lenne elég, leég Liesl Mooshammer háza, az üszkös romok között pedig egy gyilkosság áldozatául esett fiatal nő holttestét találják meg. Az ügy felderítése Franzra vár, akinek egyszerre kell megküzdenie a nyomozással, a koleszterinnel, valamint a közös gyermekük, a kis Paul láthatását igencsak szigorúan szabályozó Susival is…

Rita Falk az Eberhofer-sorozat hetedik kötetében is a tőle megszokott fergeteges humorral folytatja Franz nyomozásainak krónikáját.