Date: 2026-09-14
Publisher: General Press Kiadó

Cserháti Éva

HALÁLGONDOLAT

Cserháti Éva

HALÁLGONDOLAT

A K. É. Z ötödik esete

Copyright © Cserháti Éva, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Szerkesztette

SOLYMOSI ÉVA

ISBN 978 615 104 251 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu
generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte
www.ekonyv.hu

Dr. Wirth Juditnak – az életműve mindazok szívében él,
akiknek valaha segített, és akik tőle tanultak meg segíteni.

Hihetetlen Hulk

A nevem Bruce Banner. Én vagyok Hulk, a szuperhős. Ha mérges vagyok, hatalmas zöld szörnyeteggé változom. Nézd meg a bicepszem, milyen erős! De ma nem vagyok dühös. Ma nem őrjöngök. Ma szomorú vagyok. A konyhaasztalnál színezek egész nap. Sok új filctollam van. A temetésen kaptam. Batman meghalt. Sírtam. Sokat gondolok rá. Ha este egyedül vagyok, berepül hozzám. A zöld filc lassan kifogy. Nem baj, ma a kedvenc színem a fekete. Barátaim a Bosszú Angyalai.

Mayer Éva
2018. január

A túlfűtött radiátor hangosan pattog, lentről, akár a régi szénkazán mormolása, felhallatszik a gyászolók beszélgetése. Éva csak egy-egy szót ért meg, ha valamelyik veje vagy unokája a szesz hatása alatt emelt hangon szidja a kormányt, mert ellehetetlenítette az őstermelőket, vagy épp azt magyarázza, hogy a klímaváltozásról nagyrészt a gépesített parasztgazdaságok tehetnek. Az indulatos felkiáltásokat a nők aggodalmas suttogása követi, és a társalgás újra csendesen morajlik egy ideig.

A hold már felkelt. Éva lehunyja a szemét, és elképzeli a hideg fényben fürdő veteményest, a kopasz bokrokat és az üres ágyásokat. A kert végében a komposztálót és a kapu mellett a kisházat, benne Nándi szerszámait. Összeszorul a gyomra a gondolatra, hogy már soha senki nem fogja használni az ősszel gondosan megélezett és megolajozott ásót, kapát és metszőollót. A szőlő már elfogyott, a téli alma, a hagyma és a krumpli is el fog nemsokára, és az ezernyi eszközzel, vegyszeres flakonnal és vetőmaggal megrakott polcokat finom porréteg teríti majd be.

Hirtelen maga előtt látja, ahogy Nándi hajlott háttal a szerszámoskamra felé tart, fején a kibolyhosodott piros sapka, amit az unokák vettek neki egy réges-régi karácsonyra. Ott esett össze a férje a gereblye meg a lombseprű mellett, és ő csak fél óra múlva vette észre, amikor a második hívásra sem jött be ebédelni.

Elhessegeti a képet, és a vele feltoluló önvádat is, hogy nem ment utána azonnal, amikor Nándi nem kiáltott vissza, hogy jövök már, jövök. Nem akarta otthagyni a sülő bejglit, mert félt, hogy elfelejti időben kivenni, ha utánanéz, hol késik a férje. Inkább kimerte a levest, és leült az asztalhoz, mert már hasogatott a dereka.

Most is fáj, pedig az idősebbik lánya gondosan felpolcolta a lábát, mielőtt betakarta, és bekapcsolta az elektromos lepedőt. Mégis didereg. Érzi, ahogy a kétségbeeséstől összeszűkül a légcsöve, mert mint annyiszor az elmúlt hetekben, újra elképzeli Nándit a jeges betonpadlón, ahogy egyedül küzd a mellkasát szorító fájdalommal.

Mielőtt a roham elhatalmasodna rajta, felkapcsolja a lámpát az éjjeliszekrényen, és kezébe veszi a Hajdú-Bihari Napló szombati számát. A keresztrejtvény Móra Ferenc egy gondolatát ígéri megfejtésül, de a feladvány csak néhány percre köti le. Mielőtt újra letaglózná a gyász, átfutja a horoszkópját. Ebéd után ő szokta felolvasni Nándinak.

„Magának sem tudja megmagyarázni az érzést, mi ott motoszkál önben. Próbálja elhessegetni, hiszen így csak bevonzza tényleg a bajt. Figyeljen arra, amit csinál, ne kalandozzon el a gondolata!” Ennyi áll a Bika csillagképe mellett. Összeráncolja a homlokát. Arra gondol, hogy a veszteség túlérzékennyé tette, és ezért talál igazságot az olcsó mondatokban.

– Badarság – mormolja maga elé, és az éjjeliszekrényre készített bögréért nyúl.

A forralt bor már langyosra hűlt benne. Véletlenül ráharap egy citromhéjra, és erőteljes keserűség árad szét a szájában. Mohón issza rá az édes folyadékot, és félrenyel. Egész háta megfájdul a köhögéstől, és hallja, hogy valaki felsiet a lépcsőn. Azt hiszi, legidősebb lánya az, Bori, ezért nem nyitja ki a szemét, amikor kattan a kilincs, és a másik belép a szobába.

Ő továbbra is erőtlenül fekszik az ágyon, zsebkendőjét az ajkára szorítva. Hirtelen végtelenül gyűlöli őket mind, a négy gyerekét és az öt unokáját, a vejeit és a menyét. Gyűlöli, hogy vigaszt találnak egymás társaságában, hogy képesek élvezni a temetés utáni iszogatást, hogy maguk közt már tervezik az ő jövőjét. Neki pedig csak a teljes ráutaltság marad, a holdfényben úszó veteményes magánya, amit tavasszal benő majd a gyom. Ezentúl csak annak lehet majd örülni, ha leérettségizett a következő poronty, vagy előléptették valamelyiküket. Ami az ő élete volt, az kimerül majd a tökéletesen megoldott szúdokuban, és Bori naponta ötvenszer fogja megkérdezni, jól aludt-e, fáj-e a térde vagy a dereka és elővette-e a szédülés. Senkit nem fog érdekelni Mayer Éva, leánykori nevén Kiss, aki még húsz sem volt, amikor egybekelt Mayer Nándorral, akit hatvan év boldog házasság után a mai napon temetett el.

A zokogás megállíthatatlanul tör fel belőle. Arcát a kezébe temeti, mert azt akarja érezni, hogy egyedül van, hogy senki nem nézi, hogyan vonaglik fájdalmában.

Az ágya mellett álló másik hallgat. Éva érzi mozdulatlan jelenlétét, és tudja, hogy nem kell sietnie vele, hogy megnyugodjon. A csendből ismer rá, de csak akkor szól utána, amikor az megfordul, és megreccsen alatta a szalagparketta. Egyetlen fia, Kisnándi kifelé indul.

– Mentek már? – kérdezi Éva, és felül az ágyon. Kisimítja a haját az arcából, és magyarázatként hozzáteszi: – Félrenyeltem.

– Ilus holnap dolgozik – fordul vissza a fia.

Világosbarna haján megcsillan a lámpa sárga fénye. Az arca elgyötört, de halványan elmosolyodik, mint aki elnézést kér a saját fájdalmáért.

Évát váratlan gyengédség önti el. Kisnándit szereti a legkevésbé a gyerekei közül, és ha mások előtt leplezi is, magának már rég beismerte. Évekig csak elkeseredett dühöt érzett iránta. Kisnándi büntetés. Tükör, amely mindennap az ő legcsúnyább arcát mutatja.

A kisfiú eleinte annyi gondoskodást kívánt, hogy az ő anyai ridegsége nem volt látványos. Szülői kötelességét tökéletesen teljesítette. Csak a férje tette szóvá időről időre, hogy örömet is ad az a gyerek, nem csak feladatot. De ő pusztán a napi munkát látta benne, az örökös rettegés forrását. Aztán eltelt tíz év, majd tizenöt, és mire magának is bevallhatta volna, hogy a teher könnyebb lett, megszületett Kisnándi fia, újabb csalódást okozva neki.

– Botond is megy? A nővéred haza tudja vinni később.

Maga sem tudja, miért, de hirtelen szeretné, ha a legkisebb unokája maradna még, ha nem kezdene el feloszlani az unokatestvérek köre, ha az öt fiú koccintana még egyszer a nagypapa emlékére. Lemenne közéjük ő is. Már ülne fel, hogy kitolja magát az ágy szélére.

– Még dolga van – válaszolja Kisnándi azon a puha, bizonytalan hangon, amit úgy utál benne. Mintha állandóan szabadkozna.

– Mi dolga lenne?

Már az ágy szélén ül, és élvezi a bosszankodást. Annyira ismerős, annyira egyszerű, annyival könnyebb, mint a megmásíthatatlan felett érzett fájdalom.

– Az érettségi éve van, és…

Kisnándi magyarázkodását olyan végtelenül idegesítőnek találja, hogy felpattan, de elveszti az egyensúlyát. A fia oldalának dől, aki átkarolja, hogy ne essen el. Egy másodpercre úgy érzi, a férje áll mellette, és lehunyja a szemét.

– Nekem is nagyon hiányzik – suttogja Kisnándi, miközben visszaülteti az ágyra.

Nem néz a szemébe, és ezért könnyű úgy tenni, mintha nem hallotta volna meg.

– Küldd fel Borit! – mordul rá, aztán engedékenyebb hangon hozzáteszi: – Az úton vigyázzatok, fagyni fog az éjjel.

Örül, hogy újra egyedül marad. Szégyelli magát. Leginkább Nándi emléke előtt. Hogy nem tudja megbocsátani ennek a gyereknek a létezését, akit a férje annyira imádott? És aki annyira szerette az apját, hogy Nándi a legnehezebb napokon is őszinte szívvel nyugtatta.

– Jó döntés volt, jó döntés. Hát egy ilyen fiúra mondtunk volna nemet?

Az ajkába harap, és a bögre felé nyúl, maradt-e még az alján az édes forralt borból. De félúton megáll a keze. Eszébe jut a motoszkáló gondolat, amiről a horoszkóp írt. Hallja, hogy odalenn Kisnándi és családja elköszönnek, a két férfi halkan, Ilus hangosan nevetve.

– Csak még egy kis forralt bort, ha hoznál – mondja Borinak, amikor az belép az ajtón. – És löttyints bele egy kicsit apád rumjából! Ebből minden szesz elpárolgott.

Kezében a szombati lappal átül a radiátor mellé a fotelbe, amit Nándinak vettek a gyerekek a hetvenedik születésnapjára, azzal a felkiáltással, hogy most már pihenhetne többet. Olyan nagy és otromba, hogy nem akarták a nappaliban tartani. A hálószobába került, és ő abba gyűjtötte a vasalnivalót. Csak az elmúlt hetekben fedezte fel, hogy nem fájdul meg benne annyira a dereka, mint a lenti, kiült fotelekben.

A forralt bor megérkezik, és a rum fűszeres illata megnyugtatja egy kicsit. Megveregeti a lánya kezét, menjen csak, élvezze, hogy együtt a család, estére úgyis csak ők ketten maradnak megint. Egyedül akar lenni a motoszkáló gondolattal, ami talán bajt hoz rá a horoszkóp szerint.

A temetésre Baranyából is eljöttek a rokonok, az unokatestvére meg a férje. Nem járnak össze gyakran, a távolság miatt sem, meg mert jó húsz évvel fiatalabb nála az asszony. Évente egyszer, ha találkoznak, beszámolnak róla, ki hogy van, hol tartanak a gyerekek.

– Nálunk jönnek az unokák – jelentette be a nő diadalittas arccal az ebéd alatt, mintha személyes sikere lenne, hogy nem egy, de két gyerek érkezik.

– Ikrek? – kérdezett rá Éva idősebbik lánya, akinek nem lett, pedig annyira akart.

– Bizony ám! – bólogatott a leendő nagyapa. – De nem lombik, hanem igaziak.

– Mi a különbség? Hát nem mindegy? – kérdezte egy távoli rokon, aki kora miatt maradt ott ebédre.

– De nem ám! – magyarázta az unokatestvére. – Nálunk ez örökletes.

Erre felnézett ő is. Soha nem hallott róla, hogy az apja családjában lettek volna ikrek.

– Apai ágon? – tette fel a kérdést, de azonnal meg is bánta.

Az unokatestvére bólintott, de úgy, mint aki a többiek előtt nem akar többet elárulni, ő pedig örült, hogy a babaváró vitaminokra terelődött a szó. El is felejtette volna az egészet, ha ebéd után nem jön ki utána az asszony a konyhába, és ül le a kisasztal mellé. Ő a nagyobb tálakat mosogatta épp, hiába szólt rá mindhárom lánya, hogy ne tegye, mert egy hétig fog utána fájni a dereka. De ülni sem bírt már, és a többiek fecsegését hallgatni.

– Nem mondtam akkor, Éva, mert nem volt az akkor szokás – kezdte a nő azon a bensőséges hangon, amelyen régen arról számolt be, mennyit italozik a férje, és akadt-e új szeretője. Olyankor rendszeresen megígérte, hogy még az idén elválik ettől az alávaló alaktól. – De az én kislányomnak is volt egy ikertestvére, csak elhalt a szentem.

Ő nem fordult meg, de hirtelen engedett a szorítása, és a húsostál nagy koppanással csúszott ki a kezéből. A koszos mosogatóvíz meglöttyent, és felcsapott a fekete kardigán ujjára. Bosszankodva nyúlt a konyharongyért. Tökéletes ürügy volt, hogy ruhacsere címén azonnal felmenjen az emeletre és le se jöjjön többet, de ehelyett lerogyott a kiasztalhoz az unokatestvére mellé. Végig sem gondolta, mit csinál, mint aki vesztőhelyre megy.

– Akkor mesélte anyám – folytatta az asszony, aki egyre jobban belemelegedett a mesélésbe –, hogy édesapádnak is volt egy ikertestvére, de az életképtelenül született.

Éva hallgatott, abban reménykedve, hogy hamarosan kijön valaki a konyhába egy újabb palack borért, vagy hogy szemezgessen a maradékból, és vége szakad ennek a felkavaró történetnek. De az unokatestvér a hallgatást érdeklődésnek vette.

– Nem hallottál róla, igaz?

– Ahogy magad is mondtad, nem volt szokás akkoriban erről beszélni – nézett rá Éva, és megvonta a vállát.

– Édesapád nem mondta soha?

– Miért mondta volna?

– És anyukád?

– Nem volt olyan a viszony a szüleimmel.

Az öklében szorongatott konyharuhát az asztalra dobta, aztán arra hivatkozva, hogy le kell vennie az elázott kardigánt, otthagyta az unokatestvérét. Az emeletre fáradt volt felmenni, de az előszobában még ott lógott Nándi sötétkék polárpulóvere, abba bújt bele, és visszaült a többiek közé a nappaliba. Aztán odaszólt Borinak, ne hagyja egyedül az asszonyt a konyhában, mert az mindenképp mosogatni akar. Majdnem eltörte a húsostálat.

Épp Botondot faggatták, Kisnándi fiát, hogy mihez kezd magával érettségi után.

– Természetesen egyetemre megy – jelentette ki Ilus, az anyja. – Csak még nem tudja, melyikre.

Hirtelen mindenkinek támadt egy megfontolandó javaslata, hiszen Debrecenben minden volt. Sorjáztak az ötletek az orvositól kezdve a tanítóképzőn át a média szakig. Ez utóbbi kapcsán – melynek mibenlétéről Évának csak homályos fogalmai voltak – leghevesebben a többi unoka nyilvánult meg. Csak az érintett hallgatott újabb és újabb szelet mézes krémesbe harapva.

Éva megsajnálta a gyereket, de leginkább a menye kivagyisága dühítette. Az ő gyerekei közül csak Kisnándinak volt diplomája, a lányok szakközepet végeztek, de boldogultak úgy is. Az igaz, hogy az unokák többségét már felvették a felsőoktatásba.

– Na mi van, fiam, elvitte a cica a nyelvedet? – bökte oldalba az unokatestvére férje Botondot.

A férfi már alaposan felöntött a garatra, és kivörösödött ábrázatát olyan közel tolta a gyerekhez, hogy Kisnándi felállt, és a fia mögé lépett.

– Hagyjátok!

Mindenki elhallgatott, Botond fülig pirult, aztán csillogó zöld szemét Évára emelte.

– Én földet szeretnék, mint a nagyapa.

Éva csak egy pillanatra lepődött meg, aztán elhúzta a száját. Csak Ilus műve lehet ez is, hogy így adja tudtára, fiúgyereknek több jár. Biztosan csalódott, hogy Nándi mindent ráhagyott, és várnia kell a pénzre, amíg ő is fel nem dobja a pacskerját. Szótlanul állt fel. Intenie sem kellett Borinak, az már ugrott is, hogy felkísérje a hálóba.

Még egyet kortyol a rumos forralt borból. Az ital teljesen átmelegítette és már nem didereg. A Hajdú-Bihari Napló az ölében fekszik, de nem olvassa, csak maga elé mered. Az újságon a két ráncos kéz mintha nem is hozzá tartozna. Mintha ez az öreg test sem tartozna hozzá, sem ez a ház, sem ez a család, sem ez az élet.

Admin
2018. március

Admin belép a gyilkossági kísérlet helyszínére. Hát itt van újra. A lakás hideg, pedig be van fűtve. A nyomokat eltüntették rég, a remény mégis hangosan lüktet a mellkasában. Annyira zaklatott, hogy egy pillanatra megbillen, amikor leveszi a kabátját, és felnyúl a vállfáért. A gyógyszereit nem vette be, hogy semmi ne homályosítsa el azt az éles pillanatot, amikor majd megáll a nappali küszöbén. A gyomra napok óta görcsben van, és annyit sem tud enni, mint eddig. Úgy gondolja, a visszatérés első másodperce lesz a legnagyobb esélye az emlékezésre. Bizakodik és retteg a csalódástól.

Előhúzza a pakolós hokedlit a cipősszekrény mellől, és leül. Mélyeket lélegzik, de nem segít. Lehunyja a szemét, de csak a kórházi képek tolulnak elé, és orrát megtölti a kemikáliákba oltott savanyú testszag. Megrázza a fejét és elszédül. Vár egy kicsit, aztán lehúzza a cipőjét. A táskájában van egy pár cipővédő, de nem olyan profi, mint amit a helyszínelők használnak, hanem műanyag gumis zsák, amit gondosabb ingatlanosok húznak fel az eladandó lakásban, ha nagy üzletet szimatolnak.

Admin tudja, hogy már megvolt a tavaszi nagytakarítás. Ági, a lánya nagy lélekjelenléttel az ablakokat is megpucolta. Meglehet, profi nyomrögzítők még találnának valamit, de ő olyanokat hiába ismer. Senki nem fog újra idejönni a Lenin körúti lakásába. Rajtakapja magát, hogy megint a körút régi neve jutott az eszébe, és elkeseredik. Másoknak ez jel, hogy még mindig nincs jól. Csak ő tudja, hogy az elme védekezése ez. Egy boldogabb időszak szavait csempészi a reménytelen jelenbe.

Ezért történhetett, hogy Péter nevét mondta, amikor a többnapos altatásból ébresztették. Őt akarta az ágyához hívni. Csak egyetlenegy szóra volt ereje, és azt nem akarta a saját nevére pazarolni. Később úgy érvelt – persze hiába –, hogy a Kovács Péternét hosszú lett volna kimondani, a Fáy Matildot meg utálja. Azt pedig mégsem mondhatta, hogy „Szólíts Adminnak!”. Az orvosok azt is patológiásnak minősítenék, hogy a barátai és a munkatársai majd egy évtizede így hívják.

Az igazság az volt, és ezt mindenki jól tudta, hogy ilyen összetett gondolatfolyamra ő akkor képtelen volt. Később meg is bánta, hogy magyarázkodott, hiszen a baleset után, ahogy az orvosok mondták, érthető, ha sokáig zavart volt. És ennek a zavartságnak a maradványa néha még mindig elhomályosítja a tudatát, veri bele az orrát Ági rendszeresen, ha veszekedés közben elveszti az érvelés fonalát.

Nagyot sóhajtva feltápászkodik, és meglátja magát az előszobatükörben. Átlagos hatvanas nő áll vele szemben. A lógó bőr a tokáján hirtelen fogyásról árulkodik. Erős szálú, ősz haja nincs frizurára vágva, a fülére nőtt. Arca beesett, ahogy a pulóver is hiányzó fél melle helyén. A protézises melltartókból kifogyott, és nem volt ereje újat venni. Drapp melegítőalsó van rajta. Megcsillan a combján a műbársony, amikor közelebb lép a tükörhöz. Már nem borzasztja el, mint amikor Ági hazahozta.

– Hogy csinos legyél – mondta a lánya –, most, hogy elérted az álomsúlyod.

Hamis siker volt ez, nem fegyelmezett fogyókúra és rendszeres testmozgás eredménye. Majd három hónapja szédült és hányingere volt szinte mindennap. Mégis elmosolyodott, amikor lánya ezt az ő diadalának könyvelte el.

– Az életmódváltás az megvolt – válaszolta akkor tréfásan, de meg is bánta, mert az önsajnálat átsütött a szavain.

Admin most mély levegőt vesz, és lehunyja a szemét, készen rá, hogy mindjárt belép a nappaliba. Egyszerre kell majd befogadnia a teljes látványt, és megtalálni az apró eltéréseket, melyek a gyilkos nyomára vezethetnek. Eszébe jutnak a Füles rejtvényújság összehasonlítható ábrái. Találd meg a különbséget!

Ha nem lesz feltűnő az eltérés, akkor a megérzésére kell majd hagyatkoznia, arra a halovány sejtelemre, hogy valami nincs rendben. Az intuícióra minden detektív hallgat, ha később be is kell bizonyítania annak helyességét. És ő jó nyomozó. Nem mesterdetektív, nem kopó, nem zsaru, de képzett magánnyomozó többéves tapasztalattal a K. É. Z. Magánnyomozó Irodából. Kiválóság és Zökkenőmentes kiszolgálás! Vagy inkább Kiszuperáltak és Zöldfülűek csapata?

Egy percre a többiekre gondol, és némán segítségül hívja őket, bár többségük nem hisz neki. Először Magyar Vandát idézi fel, mert a magánnyomozó iroda az övé, ha együtt is vezetik. Látja maga előtt a szabályos, kerek arcot, a fejkendő alól előbukkanó szőke, göndör fürtöket. Az igazság bajnokát, ahogy sokáig csúfolták, aki harmincéves korára talán végre megértette, hogy az igazság összetett, soha nem fekete-fehér.

Az igazság bajnoka gúnynevet Vasvári Lajos adta neki, a nyugdíjba vonult rendőrtiszt, a K. É. Z. Iroda egyetlen alkalmazottja, aki állandó csalódottságát alkohollal kúrálja, de akit érdes modora ellenére Admin nagyon közel érez magához, és nem csak a kora miatt. Köteles László hadnagy a következő a sorban, Vasvári pártfogoltja, akivel néhány éve együtt dolgoztak a C csoportban, és aki azóta is a K. É. Z.-csapat tagja, ha nem is hivatalosan.

Utoljára Telki-Nagy Judit rendőrőrnagy alakját hívja elő. A C csoport egykori vezetője egy-egy ügy erejéig vissza-visszatér a K. É. Z. csapatába. Admin most először gondol rá úgy, mint a barátjára, és segítségül hívja a szellemét.

Ennél már az asztaltáncoltatás is tudományosabb, próbálja lebeszélni egy belső hang arról, hogy a K. É. Z. minden ujját megidézve térjen vissza a gyilkossági kísérlet helyszínére. De ő már a szemét lehunyva előrelépett. Az ajtófélfába kapaszkodik, és talpa alatt megérzi a küszöböt. Az arcát langyosan simogatja a szobába beáradó március napfény. Már elhatározta, hogy először nem az ablak felé fordítja a tekintetét. Még vesz néhány mély levegőt, aztán kinyitja a szemét.

A nappaliban rend és tisztaság uralkodik. A könyvszekrény, a tévé, a hifi, a kanapé, a kisasztal, a fotel és a komód a helyén. Elsőre csak azt veszi észre, hogy a takarító vagy Ági nem mindig eredeti helyére tette vissza a dísztárgyakat, a fényképeket és Vica rajzait.

A huzat tökéletesen feszül a kanapé díszpárnáin. Van köztük néhány új. Ági említette, hogy kénytelen volt venni kettőt, mert a régieket „baleset érte”. Hányás vagy vér került rájuk, Admin soha nem kérdezte. Magában megjegyzi, hogy ennek talán még jelentősége lehet.

Megfordul, és az ajtót pásztázza végig fürkésző tekintettel, mögé is bepillant. De a falon nincs dulakodásnak jele, az ajtó lapján csak a régi karcolások látszanak. Tudatosan nem néz az ablakok felé, amíg a kanapéhoz botorkál. Leül, és csak miután kényelmesen elhelyezkedett, emeli fel a tekintetét. Határozottan, minden figyelmét összpontosítva.

Elvakítja a fény. A tisztára suvickolt üvegen szikrázik a tavaszi napsugár. Hátradől, és összeszorítja a száját. Csalódott, hogy semmit nem talált, semmit, ami a gyilkossági kísérletre utalna. Minden reménye elillan. Semmi nem tűnt fel, semmi eltérést nem lelt, és nyoma sincs benne homályos megérzésnek.

Nem akar sírni, pedig megtehetné, most senki nem hozna neki rohanva nyugtatót, vagy diktálna belé citromfüves teát. De annyit sírt már, és erről is le akar szokni, hiába ez a fejsérülés egyik tünete. Inkább hangosan kimondja.

– De engem tényleg meg akartak ölni.

Jólesik, hogy most nem hallhatják hitetlenkedő fülek. Jólesik, hogy nem fojtja belé a szót a néma rosszallás.

– Engem tényleg meg akartak ölni – mondja most még hangosabban.

Aztán megismétli még egyszer és még egyszer. Egyre határozottabban, tagolva, egyenletes hangon. Lassan megnyugszik. A nap még mindig a szemébe süt, ezért elhatározza, hogy leengedi a redőnyt.

Az ablakhoz lép, és ahogy felnéz, megdobban a szíve. A redőny túl magasra van húzva, és azonnal meggyőződik róla, hogy bizony beakadt. Ági tudja, hogy nem szabad túlhúzni, mert akkor létrára kell állni, hogy kiakassza. De volt itt valaki, aki ezt nem tudhatta. Aki talán a gurtniba kapaszkodott, hogy meg tudja őt emelni.

Kinyitja az ablakot, és lenéz. Két emelettel alatta feketéllik az erkély. A ruhával teli műanyag zsákok talán már nem ugyanazok, amelyek decemberi zuhanását megállították. Lenéz a körútra. Nem fél, nem vonzza a mélység, ahogy nem vonzotta azon a karácsony előtti napon sem, bárki bármit is állítson.

A felfedezés némi lelkesedéssel tölti el, de mielőtt elszánná magát a következő lépésre, elhatározza, hogy eszik egy szendvicset. Evés közben egy régi vitorlázó barátja Instagramját nézegeti. Az Atlanti-óceán végtelensége és a Karib-szigetek nyüzsgő világa csak néhány percre köti le. A fényképnézegetésre akkor szokott rá, amikor kezdett jobban lenni, mert addig sem gondolt a halálra.

A gyomra megnyugszik, és hálás, hogy Ági telerakta a hűtőt előző nap. A lánya úgy gondoskodott róla az elmúlt három hónapban, hogy a neheztelésén is átsütött a szeretete. Az unokája azonban nem tudott neki megbocsátani. Az együttéléshez szükséges párbeszédeken túl a tizenhárom éves Vica nem volt hajlandó szóba állni vele.

Admin hol hevesebben, hol erőtlenebbül magyarázta, hogy nem, nem akarta megölni magát, nem ő ugrott ki harmadik emeleti lakása ablakán, hanem kilökték.

– Nem is emlékszel rá! – vágta a fejéhez Vica, amikor még hajlandó volt vitába bocsátkozni.

– De arra emlékeznék, ha végezni akartam volna magammal.

– Hazudsz – szorította össze a száját Vica.

Ezzel zárult a néhány kellemesebb vita, a többi olyan borzalmas volt, hogy Admin nem szívesen idézi fel.

A szendvicsnek végül csak a felét tudja megenni, mert hamar eltelítődik, és szinte fojtogatja az utolsó falat. Tölt magának egy pohár vizet, és mielőtt visszamenne a nappaliba, belép a dolgozónak kialakított kisszobába. Az asztalon hallgat a laptopja. Az elmúlt hónapokban csak azt az Instagram- és Facebook-oldalt nyitotta meg rajta, amely két vitorlázó barátja föld körüli útjáról szól. Most azonban dolgozni akar.

Leül az íróasztal mellé, és érzi, hogy lüktetni kezd a halántéka. Hamarosan le kell feküdnie, hiába készült arra, hogy ír egy részletes összefoglalót, felvázolja a hipotéziseket a rendelkezésére álló nyomok alapján. Hiába tervezte úgy, hogy még aznap megpróbálja eljátszani, hogyan végzett volna magával, ha valóban ez lett volna a szándéka. Hiába szánta el magát, hogy rekonstruálja a 2017. december 23-án történteket, minden hallgat körülötte.

Feláll, és még éppen eljut a kanapéig, amikor a rátörő gyengeségtől hátracsuklik a feje, és mint egy vészjelző bekapcsol bal fülében a csengés. Segítségre van szüksége. Ez az utolsó gondolata, mielőtt mély álomba zuhan.

Köteles László
2018. március

A kanapén riad fel, az ablakon át beszűrődnek a pesti lakótelep éjszaka fényei. A sötétítőt nem húzta be, mert tudta, hogy az éjjeli ébredés még félelmetesebb a teljesen fekete, amerikai konyhás nappaliban. A félelmeiről a feleségének is csak ritkán beszél, de arról soha, hogy néhány hete tartani kezdett a sötétségtől. Pontosabban attól a pillanattól, amikor felriad, és hirtelen nem tudja, hol van. A rémálom folytatódik-e, vagy a még annál is szörnyűbb jelen?

Több mint tíz éve van a rendőrség kötelékében, látott holttestet, nem egyet – gyerekét is –, oszló, rohadó állapotban. Azt nem állítaná, hogy hozzászokott, de már nem rendíti meg a látvány, nem ég a retinájába, nem marad vele hetekre. Életellenes bűnügyekben nyomoz, meg kellett edződnie.

Most mégis minden éjjel borzalmas rémálom ébreszti. Egy gyilkosság helyszínén jár. Holttesteket még nem talált, de tudja, hogy az egész családot megölték. Különös kegyetlenséggel. Retteg, mikor bukkan fel a brutálisan meggyilkolt szülők teteme. Egyedül van egy alakját folyamatosan változtató házban, melynek falain újabb és újabb ajtók nyílnak, ablakai mögött pedig áthatolhatatlan a sötétség. Mozgásérzékelők éjszakai fényei villannak fel és világítják meg a padlót, ahogy helyiségről helyiségre halad. Egyedül van, és erősítés nem várható. Fegyverét lövésre készen tartja maga előtt, de nem a gyilkostól fél. A hang tartja rettegésben. A tereket állati szűkölés tölti be. Egyre közelebbről árad, már szinte sikít a fülében, de a forrását nem találja. Aztán minden elnémul, a szoba apróra szűkül, és éppúgy néz ki, mint Kötelesék lakótelepi nappalija. Őt elönti a megkönnyebbülés, hogy csak rossz álom volt az egész, és akkor megszólal egy kisfiú kétségbeesett hangja:

– Apa!

Erre ébred egy hónapja minden éjjel, azt a hétvégét kivéve, amikor Réka a gyerekekkel elment a szüleihez Nyíregyházára, és ő annyit ivott, hogy átaludta az éjszakát. Vasvárira gondol, akivel egy évig kollégák voltak a C csoportban, és aki, mióta nyugdíjba ment, magánnyomozóként dolgozik a K. É. Z. Irodában. A százados arról híres, hogy csak akkor nem iszik, ha dolgozik. Talán épp azért vette őt a szárnyai alá, mert már a kezdetektől látta, hogy egyszer majd ő is ugyanarra az útra lép.

Felkel, és mérlegeli, hogy meghúzza-e a pálinkát, amit Réka unokatestvére küldött. Gyorsan elveti az ötletet, inkább a szokásos rituáléhoz folyamodik. Először kimegy pisilni, aztán felkapcsolja a lámpát a felesége olvasófotele mellett, és ölébe veszi a laptopját. Mint mindig, most is remény és rettegés tölti el, és gyorsabban kezd verni a szíve.

Csak az a betűt kell beütnie, és már meg is jelenik a böngésző legfelső sorában az ancestry.com, a családfakutató weboldal. Bejelentkezik. Soha nem felejt el kilépni, és kétnaponta jelszót cserél, hogy Réka véletlenül se pillanthasson rá a profiljára, amiről csak egy képernyőfelvételt küldött neki néhány nappal azután, hogy megjöttek az eredmények. Pedig a DNS-tesztet a feleségétől kapta karácsonyra.

– Hátha így megtalálod a szüleidet – suttogta Réka, amikor szenteste összebújtak az ünnepi izgalmakban kimerült ikerlányaik mellett.

Kötelest 1982 júniusában, László napján találták Pesten, a Bakáts téri Schöpf-Merei Kórház kapujában. A mózeskosár szépen gondozott, körülbelül három hónapos fiúgyereket rejtett, a mellé készített kis csomagot, mely két rugdalódzót és egy cumit tartalmazott, madzaggal átkötötték. Vezetékneve – amelyért a mai napig hálás a kórházi személyzetnek – arra emlékezteti, neki is van anyukája, aki egykor gondoskodott róla. Nem egyszerűen kirakta, hanem megajándékozta szeretett fiát egy jobb élet reményével.

A felületesen végzett nyomozás iratai szerint Köteles jól táplált kisbaba volt, könnyen kötődő és bizakodó. Mire a Schöpf-Merei lépcsőjére került, már mosolyogni is tudott. A gyermekotthonokban eltöltött hosszú évek alatt abba kapaszkodott, hogy őt nem a szeretet hiánya, az alkohol, a mélyszegénység vagy az erőszak juttatta a kórház kapujába, hanem egy titok, amelynek a megfejtése rá vár.

Ezért végzett a Rendőrtiszti Főiskolán, és lett nyomozó. Szorgalmasan tanult, és utána keményen küzdött, hogy a legjobbakkal dolgozhasson. Ezért volt hatalmas eredmény és megtiszteltetés, hogy két éve Telki-Nagy Judit rendőrőrnagy beválasztotta a csoportjába. Ott ismerte meg Admint és Vandát, akiket akkor újonnan vettek fel, az előbbit informatikus-adminisztrátornak, az utóbbit emberi jogi szakértőnek, hogy azzal segítse a kísérleti nyomozócsoport munkáját. Hozzájuk került akkor Vasvári Lajos is. A századost ugyan megelőzte a rossz híre, Köteles mégis felnézett rá, nemcsak nyomozóként, de emberként is. A közös munka akkor sem szakadt meg, amikor egy év után a C csoport feloszlott. Vanda magánnyomozó irodájában tovább működött a K. É. Z., és ő a gyed alatt be-bedolgozott nekik.

Jövő héten azonban ennek is vége, mert az ikrek – Jucóka és Micike – háromévesek lettek, és ő visszamegy dolgozni a rendőrséghez. Réka pedig csökkentett munkaidőben lesz a multinál, hogy minél több időt szentelhessen a forgatókönyvírói képzésnek, ahova az ősz elején felvették.

Most, miközben hevesen kalapáló szívvel azt ellenőrzi, előkerült-e újabb nyom az ancestry.com weboldalán, ami megoldaná a duplára dagadt rejtélyt, a felesége új hobbijára gondol, és megállapítja, nincs az a forgatókönyv, amely akkora fordulattal szolgálna, mint a karácsonyra kapott teszt. Elönti a csalódottság jól ismert érzése, amikor kiderül, hogy aznap sincs új kapcsolata, DNS-fonalának egyetlen szegmense sem azonos más regisztrált felhasználóéval. Már nemcsak egyedül van, ahogy egész életében, hanem kétségbeesetten magányos is.

A DNS-teszt valós eredményét nem mondhatja el a feleségének sem. Néha olyan valószerűtlennek érzi a történteket, hogy kételkedni kezd: talán csak a képzelete csalta meg. Talán csak a harminc éve tartó vágyakozás festett torzképet elé.

A nyálmintát január elején küldte el izgatottan, és egy ideig csak erről tudott beszélni. Réka megijedhetett egy kicsit, mert próbálta a lelkesedését lehűteni. Nem sok magyar regisztrált ezen az oldalon, mondta, mert nálunk ez nem akkora divat még, mint Nyugaton. Ne élje bele magát, hogy így a családja nyomára akadhat, lehet, hogy nem lesz fenn senki sem. Végül abban maradtak, hogy majd együtt nyitják meg a teszt eredményét, ha megérkezik.

A szokásosnál tovább kellett várni, mert karácsony után sokan küldtek be mintát, és a labor lassabban haladt a megnövekedett munkamennyiséggel. De egy este, amikor egyedül vigyázott a lányokra, mert Réka kétnapos csapatépítésen volt, az e-mailjei közt ott várta a levél. Your results are ready. A teszteredmények elérhetők.

Az ikrek már aludtak, és ő az előző napi dobozos sör második felét kortyolgatta a konyhában. Már alig pezsgett, és keserűbb is volt az állástól. Azt az ízt bármikor fel tudja idézni a szájában.

Gondolkodás nélkül klikkelt a linkre, és azonnal meg is nyílt a profilja. Már tudta, hogy legelőször a Matches ablakra fog kattintani, hogy lássa, van-e egyezés bárkivel, van-e olyan rokona, akivel most egymásra találnak, és az ő élete örökre megváltozik.

You have one match – hirdette az oldal a jó hírt kis trombitáló ikonnal. És a harminchat éves Köteles László élete valóban örökre megváltozott.

You have a son! – villogott az üzenet, és Köteles bénultan meredt a képernyőre. Nem a szüleit találta meg, nem egy távoli unokatestvért, hanem azt, akinek a létezését még csak nem is sejtette: a fiát.

Az ujjai megdermedtek a laptop billentyűzetén, a gyomra olyan hevesen rándult össze, hogy attól tartott, öklendeznie kell majd, de képtelen volt megmozdulni. Kiverte a hideg veríték és megborzongott. Végül a profilra kattintott, mely mellett színes kördiagram mutatta, hogy bizony az NNB néven futó tizennyolc éves fiatal férfi apja minden kétséget kizáróan Köteles László Budapestről.

Közben beindult az éjszakai áramszolgáltatás, és a bojler nagy kattanással bekapcsolt. Ő megriadt, hogy Réka kulcsa fordul a zárban, lecsapta a laptop tetejét, és bezárkózott a vécébe. Egész testében remegett azután is, hogy az állott sör keserű epével keveredve elhagyta a gyomrát.

A vécé ciszternája újratöltött, aztán a sziszegés megszakadt, és a lakásban hatalmasra dagadt a csend. Arcot mosott, és már készült volna visszaülni a gép mellé, amikor hallotta, hogy Réka lenyomja a bejárati ajtó kilincsét, aztán előveszi a kulcsát. Még maradt annyi ideje, hogy beugorjon az ágyba, és úgy tegyen, mint aki már alszik. Úgy emlékszik, egész éjjel dermedten feküdt, moccanni sem mert, és kivételesen hálás volt Micikének, amikor a kislány hajnali ötkor megjelent a hálószoba küszöbén.

Azt remélte, másnap lesz ideje alaposabban utánanézni, ki lehet NNB. Vasárnap lévén azonban családi kirándulás volt betervezve, ami alól semmiképp nem tudta úgy kihúzni magát, hogy ne keltsen gyanút. Egész nap fejfájásra hivatkozott, pedig az agya gyorsabban pörgött, mint valaha. Ha tizennyolc éves fia van, akkor körülbelül tizenkilenc éve annak, hogy valakit teherbe ejtett, amikor ő maga tizenhét éves volt. Felidézte azt az évet. Minden stimmelt, akár igaz is lehetett, hogy valaki a lányok közül teherbe esett tőle.

Az esti fürdetés alatt egyre az járt az eszében, hogy ikerlányainak van egy bátyja. A gondolattól olyan rosszul lett, hogy behívta Rékát, váltsa fel. A hálószobában fekve viszont hamar meggyőzte magát, hogy a laboratórium is hibázhat, a DNS sem a Szent Grál, és az ancestry.com-ot is emberek irányítják. Elhatározta, hogy másnap ráír NNB-re, aztán magyarázatot kér az ügyfélszolgálaton. A legvalószínűbb, győzködte magát, hogy NNB-vel végül nagyot röhögnek majd az egészen.

Aznap éjjel a kimerültségtől mély álomba zuhant, pedig úgy tervezte, hogy a kora hajnali órákban, amíg a család még alszik, újra belép a weboldalra. Így csak másnap délután tudta megtenni, amikor az ikrek aludtak. És a történet leborzasztóbb fordulata ekkor következett be. NNB profilja titkosítva lett. Csak az értesítések között maradt meg a már sehova sem mutató link. Ahhoz pedig nem kellett mesterdetektív elme, hogy Köteles arra a következtetésre jusson: NNB is látta az értesítést az új egyezésről, hogy a semmiből felbukkant az apja, és inkább elfedte előle a kilétét.

Majd egy hónapja minden szabad percében ezen jár az esze. Ki lehet NNB, aki, miután betöltötte a tizennyolcat és elérte a törvény előírta korhatárt, feltöltötte a DNS-mintáját az ancestry.com-ra? NNB minden bizonnyal egy apa nélkül felnőtt gyerek, aki, amikor megtalálta a keresett szülőt, okoskodik magában Köteles, megijedt. Az is lehet, hogy ismerős volt neki a Köteles név, az anyjától hallott róla, és inkább a rejtőzködést választotta.

Hogy ki lehet az anya, arra több válasza is van. A nyár, amit eddig úgy tartott számon, mint szexuális ébredésének édeni időszakát, most elhibázott kalandok hosszú sorának tetszik, amely tönkre fogja tenni családja jelenét. A kialvatlanság miatt állandó fáradtság gyötri, és már többször elvesztette a türelmét az ikrekkel. Az élelmesebb Micike nem is mulasztotta el beszámolni anyának, hogy kakaót kért reggelire, de cukros teát kapott, és amikor azt nem volt hajlandó meginni, apa csúnyán nézett rá. Jucóka pedig rákontrázott, hogy apa sajtot tett a mézes kenyérre, és elfelejtette Thomas, a gőzmozdony nevét.

Réka egy ideig elhitte, hogy pusztán kimerültségről van szó, de aztán aggódni kezdett, mert akaratlanul, de őt is kerülni kezdte. A szeretkezések abbamaradtak, mert a felfedezés óta taszította a saját teste. Réka többször kezdeményezett, de hiába. Köteles most már retteg, hogy a felesége rossz következtetésre jut, és féltékeny lesz.

NNB kísértete ellopta tőle az életét.

Tehetetlenségérzete azóta egyre nő. Az ügyfélszolgálatnak hiába írt, mert azok az adatvédelemre hivatkozva megtagadtak minden információt, arról viszont biztosították, hogy a laboratórium nem téved. Végül felhívták a figyelmét, hogy a szolgáltatás elfogadása előtt beikszelte, tisztában van vele, hogy olyan új tényeket ismerhet meg a családjával kapcsolatban, ami számára felkavaró lehet. A levél azzal zárult, hogy zaklatottságát megértik, és jövőre online terápiás tanácsadással fog bővülni az oldal.

Köteles most a képernyő sarkára pillant, és látja, hogy már majdnem hajnali négy. Megszokásból a levelesláda ikonjára kattint. Mint mindig, úgy ma éjjel is azzal próbálja megnyugtatni magát, hogy egyenként törli ki a reklámüzeneteket és a hírleveleket, melyeket soha nem olvas el, de lemondani sem akar. A sok személytelen e-mail között egyetlen érdekes levél lapul. Admintól jött, és Köteles azonnal megnyitja.

Az üzenet szűkszavú. Admin arra kéri, keresse fel, mert segítséget akar kérni. Köteles elgondolkodik, mielőtt válaszol.

Admin öngyilkossági kísérlete mindannyiukat megdöbbentette. Vasvári és ő nehezen akarták elhinni, hogy a józanságáról híres Admin ilyen drámai hirtelenséggel adta fel az életet. A C csoport informatikusaként ismerték meg a rendőrségnél, de sokkal több volt annál. Számos sikeres nyomozásban töltött be kulcsszerepet, ezért nem csoda, hogy Vanda őt kérte fel, nyissanak irodát együtt. Admin volt a habarcs köztük, minden konfliktus elsimítója, aki soha nem nézett le senkit, de nem is rajongott senkiért sem. A tudást elismerte, az egyenességet nagyra tartotta, és a kölcsönösség volt az alapelve. Köteles el nem tudta képzelni, hogy bármi arra sarkallhatta volna, hogy végezzen magával.

Amikor kiderült, hogy az öngyilkossági kísérlet után magas véralkoholszintet állapítottak meg Adminnál, Vasvári mélyet sóhajtva csak annyit mondott: aki nem bírja, ne igyon. Többet nem volt hajlandó az ügyről beszélni.

Vanda azonban elárulta neki, hogy Admin szeptember óta teljesen megváltozott, mert előkerült a lánya volt férje, az unokájának az apja.

– Egy bántalmazó, aki tönkretette a családot, és most tíz év után hirtelen felbukkant. Kapcsolatot akar a lányával. Ági meg, Admin lánya, ragaszkodik hozzá, hogy az exe új ember lett.

A bűneit belátó férfival az unoka egyre több időt akart tölteni, amit Admin nem viselt el. Állítólag, amikor kiderült, hogy szentestére a volt férjet is meghívták, leitta magát, és kiugrott az ablakon. Szerencséjére két emelettel lejjebb egy gyűjtögető erkélyén landolt, amely tele volt ruhászsákokkal.

– Ez nem vall rá – próbálta védeni Köteles.

– Mikor láttad utoljára? – szegezte neki a kérdést Vanda.

– Az Albatrosz-rejtély után.

– Akkor nem tudhatod, milyen ramaty állapotban volt.

A kórházban egyszer meglátogatta, de az volt az érzése, hogy Admin nem ismeri fel, bár hosszasan elbeszélgettek a görög ügyről. Amikor eljött, arra gondolt, biztos azért ezt hozta fel Admin, mert akkor volt kórházban utoljára.

A lakás csendes, csak az ikrek szuszogása hallatszik. Köteles érzi, hogy elnehezülnek a tagjai, de mielőtt összeszedné magát, hogy felálljon visszadőlni a kanapéra, Réka lépteit hallja. Ösztönösen lecsapja a laptop fedelét, pedig nem is az ancestry.com oldala volt megnyitva előtte.

– Nem az, amire gondolsz – védekezik Köteles azonnal, és a feleségéhez lép, hogy megölelje.

Réka azonban kitér előle. A feleségének mindenre van egy frappáns válasza, de most a szemébe nézve hallgat, aztán megfordul, és behúzza maga mögött a hálószoba ajtaját.

Köteles nem tudja eldönteni, utána menjen-e, utat engedjen-e a könnyeinek, és bevallja-e, hogy 1999 nyarán teherbe ejtett egy lányt a fonyódi Napsugár Kempingben, ahol nyári munkát végzett. Réka neki fogja szegezni a kérdést, miért nem védekezett, és vajon mit követett el, hogy a lány nem bízott meg benne annyira, hogy felhívja a hírrel, apa lesz? Ha ez kiderül, talán örökre kiábrándul belőle. Ráadásul egy hónapja hazudozik neki, hogy nem, sajnos nem talált DNS-egyezést a rendszer, és ő már le is tett róla, hogy a szüleit valaha megtalálja.

Egy kiút van ebből, ha megtalálja a teherbe ejtett lányt és NNB nyomára bukkan. Ehhez pedig segítségre van szüksége. Olyan ember kell, aki nemcsak a nyomozáshoz ért, de nem ítélkezik és titkot tartani is tud.

Felnyitja a gépet, és bepötyögi a rövid választ Adminnak.

„Holnap hívlak, hogy hol és mikor.”

Mayer Éva
2018. április

Meglendíti a serpenyőt, a palacsinta a magasba repül, fordul egyet és a másik oldalára érkezik. Éva alacsonyabbra veszi a gázt, és visszaül egy percre a konyhaasztal mellé. Kinéz az ablakon, és elmerül a látványban. A veteményes frissen ásva, a barackfa rügyezik, a ribizlibokrok zsenge zöldje messziről világít. A kép elégedettséggel tölti el, és ellazul, de a sülő tészta illata felállásra készteti megint. Mielőtt a kész darabot a többi tetejébe csúsztatja, cukros diót szór az előzőre. A rakott palacsinta lassan készül, mert ahhoz már nem elég fürge, hogy két serpenyővel dolgozzon. Jólesik leülni, amíg serceg a tészta az olajban.

Világéletében utált főzni. Ha gyorsan elfogyott az étel, az bosszantotta, mennyi időbe telik elkészíteni, amit a család tíz perc alatt befal. Ha pedig fumigálták, akkor mérges lett a válogatós bandára. Alig várta, hogy a gyerekek kirepüljenek, és ne az étkezések körül forogjon a világ. Nándi azonban nem volt hajlandó rendelni, és nem a pénz miatt. Amikor Éva felvetette ezt a lehetőséget, úgy nézett rá, mint aki a családot összetartó, szent rituálét akarja felszámolni. Évának csak annyit sikerült elérnie, hogy a hétvégén egyik nap hideget egyenek, a másik nap elmenjenek vendéglőbe. Természetesen csak akkor, ha nem jött valamelyik gyerek látogatóba.

A bosszankodás rég kikopott belőle, és ha nem is élvezi a sütögetést, most nem bánja a konyhai munkát. Botond kérte a rakott palacsintát, amikor ő kivételesen megkérdezte, van-e valami kívánsága ebédre. Pedig ő nem az a nagymama, aki másra sem vágyik, mint hogy az unokái körülüljék az asztalt, és belakjanak a rántott húsból, vagy tömjék magukba a mézes krémest. Ha ételről volt szó, neki csak Nándi számított. Most, hogy ő már nincs, az evés is csak napi rutinná silányult, amit szívesen kihagy. Ez meg is látszik. Soha nem a kerekdedségéről volt híres, de most minden lötyög rajta.

– Anyuka, csak még egy falatot – nógatja gyakran Bori.

Botondot nem kell majd biztatni, állapítja meg magában. A gyerek az utolsó ágyásba forgatja be a trágyát. Holnap vetni fog: korai borsót, spenótot, céklát, hónapos retket. A vetőmagokat a szerszámoskamrában találta. Némelyik már nagyon öreg, számolt be róla, aztán együtt nézték át a többdoboznyi papírtasakot és borítékot, amit Nándi halmozott fel az elmúlt évtizedek alatt. A sóska már rég lejárt, a dughagyma megpenészedett. Mégis csodálatos egy órát töltöttek el a válogatással, mert a szerszámoskamra illata belengte a konyhát. Mintha Nándi ült volna közöttük.

Botond február óta járt ki hozzá a Kerekestelepre. Őt lepte meg a legjobban, amikor a fia, Kisnándi azzal kereste meg, hogy az unoka gondozni szeretné a nagypapa veteményesét.

– Nem a nejed ötlete ez inkább? – kérdezte ő bizalmatlanul, hátha a menye próbálja így rátenni a kezét a házra meg a kertre.

– Ilus kimondottan ellenzi – rázta meg a fejét Kisnándi.

Ő még egy kicsit gyanakodott, nem ezzel a füllentéssel akarja-e a fia elérni, hogy Ilus Botondon keresztül kedvére beleszólhasson a háztartásába, lévén a viszonyuk éppen csak szívélyes. Ilyen manőverre azonban nem tartja képesnek Kisnándit, akit általában naivsága miatt figuráz ki a család.

Most az ablakon át az unokája hátát nézi, ahogy le-lehajol gazolni, aztán felegyenesedik, és fordít egyet az ásóval. Neki köszönheti, hogy amitől a legjobban rettegett, nem következett be. A kert nem vadult el, nem lepte be a gaz, Nándi szerszámai nem állnak magányosan a kamrában. Hálát azonban nem érez. Inkább neki köszönje a gyerek, hogy azt csinál a veteményesben, amit akar. Borit, a legidősebb lányát, aki vele lakik, csak a virágoskert érdekli, őt meg csak az, hogy békén hagyják.

Botond most megfordul, ő meg résnyire nyitja az ablakot, és kikiabál, hogy kész a palacsinta, jöjjön be. Ahogy az utolsó szó elhagyja az ajkát, megbicsaklik a hangja.

– Gyere be! – suttogja még egyszer, mintha fekete mágia lenne, és a kamasz unoka helyett Nándi jönne majd be ebédelni.

Mégsem sírja el magát, mert a tavaszi levegő illatos, a körte már ébredezik a mélynyugalomból, hamarosan virágba borul, és a frissen felásott föld aromája körbelengi az arcát.

– A csizmádat el ne felejtsd levenni! – szól még oda befelé induló unokájának, aztán megterít.

Ebéd alatt csak Bori beszél, ők szótlanul esznek. Botond hatalmas szeleteket vág magának a rakott palacsintából, aztán a rétegeket egyenként tekeri a villájára.

– Minek raktam össze neked, ha aztán szétszeded – mordul rá, de a gyerek csak mosolyog, ő is tudja, hogy nem érdekli a nagyanyját az ilyesmi.

– Idenézzetek! – kiált fel lelkesen Bori, akinek a telefonja hangosat pittyen, amikor már a kávénál tartanak. – Megszülettek a Kati néniék ikrei.

Évának eszébe jut az unokatestvére Baranyából, és a temetés utáni beszélgetés.

– Kép is van? – kérdezi.

– Azt nem küldött.

– Kérdezd meg, nagyon egyformák-e! – mondja Éva viccelődve.

Bori pötyög. Botond tölt még a kólából. Éva neki vette.

– Nem egypetéjűek, azt írja – olvassa fel Bori nekik a választ.

Éva megkönnyebbül, maga sem érti, miért. A múlt szövevényes, kibogozhatatlan szálai messzire érnek.

– Az egypetéjű ikerség nem is örökletes – szólal meg most Botond.

Éva felkapja a fejét, és összeszűkül a tekintete, de nem szól semmit. Hallgat és vár.

– Hogy te miket tudsz! – néz a gyerekre Bori mosolyogva.

– Biosz fakton tanultuk.

– Akkor Kati néni hiába vágyott két egyforma tojásra – nevet a lánya.

Éva megérti, hogy az unokatestvére valószínűleg az egész családnak előadta az öröklődő ikerterhességek történetét, amit neki úgy mesélt a konyhában, mintha valami nagyon bensőséges dolgot osztana meg.

– Kész csoda, anya, hogy neked nem lettek ikreid!

– Ha családon belül öröklődik, akkor is csak egy-két százalék az esély – mondja erre Botond lelkesen, mint akit a genetika témája felvillanyoz.

– Hányra kell hazaérned? – szakítja félbe a beszélgetést Éva, és a választ meg sem várva feláll az asztaltól.

Botond mond egy számot, de ő csak azt jegyzi meg, hogy holnap újra jön vetni. Gyorsan becsomagolja neki a maradék palacsintát, csak menjen már.

Amint a gyerek kilép a kertkapun, kabátot húz, és kimegy a kertbe. Végigsétál az ágyások között, és körülnéz. A hatalmas göröngyöket szét kell majd ütni kapával, aztán rendesen elgereblyézni. A fóliasátorba Botond felállított egy hosszú padot, azon sorakoznak a paradicsompalánták, néhány uborka meg cukkini. Paprikamagot is vetett a régi joghurtos poharakba, macskapöcsét, ami számára ehetetlenül erős. De hagyta, hadd ültesse, ha már annyit nevetett, amikor a borítékon észrevette a nevét.

Odabent látja a telefonon, hogy a fia kereste. Igyekszik gyorsan visszahívni, és majd azt hazudja, vécén volt. Mindig kiborulnak a gyerekei, ha nincs nála a mobil, amikor kimegy a kertbe. Mert mi van, ha elesik. De neki a mobil olyan, mintha nyomkövető bilincset raktak volna rá.

– Hívtál – szól bele, amikor Kisnándi felveszi, hadd érezze előre a neheztelését.

– Botond miatt kerestelek, anya.

– Elment már.

A vonal végén a hallgatás annyira jellemző Kisnándira. Hogy utálja ezt a hezitálást a fiában!

– Nem vettél észre rajta valami furcsát? – kérdezi Kisnándi bizonytalanul.

– Nem – feleli ő szűkszavúan. Biztos benne, hogy megint Ilus drámázik valamin.

– Evett? Itthon csak túrja az ételt néha.

– Sokat, de amennyit dolgozott, nem csodálom. Rakott palacsinta volt – mondja nyomatékosan, hadd érezze a fia, hogy ő is kitett magáért.

– Szerencsés flótás! – neveti el magát a vonal végén Kisnándi, és megered a nyelve: – Olyan komor lett, szótlan az utóbbi időben. Nem tudjuk, mi lelhette.

– Soha nem volt egy szószátyár.

Éva most már meg van róla győződve, hogy Ilus áll a hívás mögött. Aggódik az ő kicsi fiáért, aki itt robotol ingyen az anyósának. Ezért némi éllel teszi hozzá:

– Apja fia.

– Ahogy én is.

Erre mindketten elnémulnak. A telefont azonban nem teszik le. Éva arra gondol, a betegséggel terhelt gyerekkor úgy telepedett rá és a fiára, hogy meglehet, ezért töltenek több időt hallgatással, mint beszéddel.

– Szóval nem tudod, mi baja lehet? – faggatózik tovább Kisnándi.

– Majd épp nekem fogja elmondani! – válaszolja, de a hangjában nincs sértődöttség, attól, hogy hat hete ide jár az unokája, még nem mélyült el a viszonyuk. – A kertben van mindig, csak enni jön be, aztán már itt sincs.

– Akkor nem beszélgettetek semmi fontosról?

– Mi fontosról? Semmi érdemleges nem került szóba.

Amikor leteszi a telefont, bűntudata támad. Nem a régi, mindent szürke köddel bevonó bűntudat ez, hanem új, alattomosan hasogató. Nem akar róla tudomást venni, hát kimegy a konyhába vízért, hogy meglocsolja a párkányon álló zöldikét. Hamarosan át kell majd ültetni, állapítja meg, és ujjaival végigsimítja a sarjakat. A fiókákat, ahogy a szomszéd hívja, akitől a tövet kapta évekkel ezelőtt. Leül a csíkos levelű szobanövény mellé, és az jut eszébe, talán szaporíthatná ő is, annyira sok az új sarj rajta. Végül a gondolatai ugyanoda kanyarodnak vissza. A fiókákra.

Elhatározza, hogy másnap, vetés után, ha nem is kezdeményez beszélgetést Botonddal, de majd megfigyeli. Nem az unokája feletti aggódás vezérli, hanem valami más. Csak az érzelmek áramolnak, de nem törnek szavak formájában a felszínre. Már a keresztrejtvényt fejti a Hajdú-Bihari Naplóban, amikor megfogalmazódik benne a vágy.

Elérkezett az idő, hogy törlesszen.

Hihetetlen Hulk

Besüt a szobába a nap. Az arcomon érzem a melegét. A fény jobb, mint a sötétség. De én sötétben sem félek. Bátor vagyok. Legyőzhetetlen. Az asztalom tele van papírokkal és füzetekkel. Nem akarok rendet rakni. Nincs rá szükségem. A szendvicsemet is itt eszem meg. Néha készítek egy kávét. Nekem egy kanál, Batmannek két kanál. Nekem cukor és tej. Batman feketén issza. Többet nem csinálok neki kávét. Elszomorodom és sírok. A könnycseppek a papírra hullanak. Ki kell fújnom az orrom. A zsebkendő gyűrött. Tudom, hogy a szennyesbe kell dobni. Nincs kedvem felállni. Tovább színezek. Csupa feketével. Azt nem mossák el a könnyek.