részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Marie Benedict: The Mitford Affair
Published by Sourcebooks Landmark, an imprint of Sourcebooks

Copyright © 2023 by Marie Benedict
Hungarian translation © 2023 Svoboda Róbert
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Oláh Gábor
Borítófotó © Leonardo Baldini / Arcangel

A mű szereplői csak a szerző képzeletében léteznek. A történelemből ismert embereken kívül bármely hasonlóság valós – élő vagy halott – személyekkel pusztán a véletlen műve.

ISBN 978 963 604 315 5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Palkó Katalin
A szöveget gondozta Varga Anita
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Első fejezet Nancy

1932. július 7.

London, Anglia

Szimfónia édes dallamai töltik be a báltermet. Szolgálók aranyszínű pezsgőt kínálnak csiszolt kristálypoharakban. A Cheyne Walk-i mesés ház minden részletében maga a tökély, ennél csak a háziasszony tökéletesebb.

A hatalmas bálterem közepén áll – lélegzetelállító, sudár alak hosszú, törtfehér selyemruhában, melynek színe harmonizál ezüstös szemével. Gyémántokkal ékesített karját kinyújtva üdvözli vendégeit. Árad belőle a nyugalom, tartása királynői. Ha olyasvalaki lenne, akit nem ismerek olyan bensőségesen, mint önmagamat, gondolhatnám, hogy ez a szfinxszerű mosoly csak álca. De nem így van. Jól tudom, hogy pontosan olyan, mint amilyennek tűnik, mert ő a húgom, Diana.

Végignézek az aranyozott márvány báltermen, ami olyan tágas, hogy könnyedén befogadja a jelen lévő háromszáz vendéget. Amikor a párok felsorakoznak a tánchoz, a mulatozók mintha magából Dianából áradnának ki, akár a napból a sugarak. Ez a minta gyermekkorunk óta ismétlődik, mindig ő ragyog a középpontban, mi, a testvérei pedig kisebb fénysugarakként vesszük körül. Bár a sajtó mind a hatunkat, az összes Mitford nővért az úgynevezett Fényes Ifjúság legjavának tart, ő a sztár.

Az est inkább érződik Diana és jóképű, kedves férje, Bryan Guinness divatos új otthona ünneplésének, mint a húgunk, Unity első báljának, ahol bemutatják a felsőbb köröknek. Hol kujtoroghat Unity, fut át a fejemen, miközben körülnézek a zsúfolt helyiségben nyúlánk tizennyolc éves húgomat keresve. Sosem szeretett a társadalmi elvárások szerint élni, úgy tűnik, most is inkább háttérbe vonult ahelyett, hogy mások figyelmében lubickolna, ahogy azt a tiszteletére rendezett eseményen elvárnák. Végül megpillantom egy sötét sarokban. Elmélyülten beszélget Pamela nővérünkkel és egyetlen fivérünkkel, Tommal, a mi aranyifjúnkkal. A hat testvéremből csak Jessica és Deborah nincs jelen, ők még túl fiatalok a társasági élethez.

Bár úgy tesz, mintha Tomra és Pamelára figyelne, Unity a vendégeket szemléli. Itt, Cheyne Walkban legalább nem kell kétszer pukedliznie és hátrálva távoznia, mint a királyi pár előtt, amikor bemutatkozott a Buckingham-palotában. Szegény Bobo, ahogy egymás közt hívjuk, nem éppen a kecsességéről híres, és mi, nővérek egymás kezét szorongatva, lélegzet-visszafojtva figyeltük, ahogy végrehajtja a mutatványt anélkül, hogy megbotlott és a királyi felségek ölében kötött volna ki. De még így sem sikerült teljesen, mert miközben hátrált, a cipősarka beleakadt a ruhájába, és a szakadó anyag recsegése borzalmasan visszhangzott a híres fogadóteremben.

Figyelem, ahogy Diana ezüstös villanásként átvonul a bálteremben nyüzsgő tömegen. Távolról jól látszik, mennyire hasonlít Diana és Unity, mindketten magasak, a vonásaik elmosódottak, a hajuk szőkén ragyog. Közelebbről már jobban látszik, hogy nem így van, részben mert Diana varrás nélküli ezüstszínű ruhát visel, míg Unity ezüstfehér estélyit, ami a szabónál tett számos látogatás ellenére sem áll jól rajta. Milliomodszorra is hálát adok, hogy koromfekete hajjal és szemmel születtem, ezért nem kellett úgy felnőnöm, hogy Dianához hasonlítgattak.

Elhallgat a zene. A terem másik végében észreveszem Evelyn Waugh-t. Elragadtatás és szívmelengető érzés jár át, amint megpillantom az én kedves barátomat. Ennél már csak a még nem hivatalos vőlegényem megjelenése szerezne nagyobb örömet. De tudom, hogy ez sajnos nem lehetséges, mivel Hamish nem ért rá ma ilyen minőségében megjelenni, újabb okot szolgáltatva ezzel a szüleimnek, akiket anyusnak és apusnak hívunk, hogy ne kedveljék, tekintve, hogy évek óta halogatjuk az eljegyzést. Vajon miféle tervei lehetnek a te elvarázsolt vőlegényednek, ami miatt nem tud megjelenni a menyasszonya testvérének a tiszteletére rendezett bálon?, gondolkodott hangosan apus meglehetősen lekezelően.

Sötét pillanataimban arra jutok, hogy talán jobb lett volna igent mondanom Sir Hugh Smiley-nak, amikor megkérte a kezemet. Bármennyire közönséges figura is, az egybekelésünk megkímélt volna jelenlegi anyagi gondjaimtól. És nem kellene állandóan anyust hallgatnom, hogy itt az ideje befejeznem az illetlen tévelygést a társasági körökben, hisz lassan már harmincéves vagyok, és még hajadon.

Evelyn felém pillant, én üdvözlésképp intek neki, alig várom, hogy csatlakozzon a mellettem tereferélő barátokhoz. Ezek a férfiak, köztük a költő John Betjeman és a fényképész Cecil Beaton, a választott családom. Miért is ne? Ezek a fickók csodálják azokat a tulajdonságaimat, amelyeket a szüleim és a legtöbb férfi ismerősöm rossz szemmel néz. Élvezettel hallgatják olvasottságra és éles elmére valló megjegyzéseimet, különösen, ha még illetlenek is. Ez az egyetlen csoport, amelyben valaha is odatartozónak éreztem magam, de apus természetesen megveti ezeket a dendiket. Az öt húgom mellett én voltam a kívülálló. A testvéreim gyerekkorunkban mindig kettesével vagy csapatostul jártak. Jessica Unityval, Pamela Deborah-val, Diana pedig Tommal, mint egy igazi arany ikerpár. Gyakran voltam egyedül.

Mielőtt felöltöm ragyogó mosolyomat az üdvözlésére, megnyalom a fogsoromat, hogy biztosan ne legyen rajta vörös rúzsfolt. Lesimítom a ruhámat, aztán átveszem magamban a szellemességeket, amiket a legutóbbi találkozásunk óta neki gyűjtöttem. Mindennek megfelelőnek kell lennie, egyikünk sem akarja magára vonni Evelyn humorral átszőtt, ám maró kritikáját. Rendkívül vicces, ha a társaságunkon kívüli személy a célpont, de már kevésbé az, amikor közülünk talál el valakit.

Ám Evelyn nem jön közelebb. Ami azt illeti, egészen másfelé indul, mintha csak mágnes vonzaná Diana irányába. Eluralkodik rajtam a szomorúság, és tudom, hogy csakis én tehetek róla. Evelyn egykor csak az én barátom volt. Amikor épp kutatómunkát végzett a felső tízezer köreiben zajló mulatságos eseményekről szóló könyvéhez, és találkozni szeretett volna Dianával, akit a szépsége és a vonzereje a báli szezon csillagává és az újságírók kedvencévé tett, bemutattam őket egymásnak azon a trópusi partin, amelyet a férjével adtak a Barátság nevű folyami hajón.

Akkor nem aggódtam. Tudtam, hogy Evelyn úgy gondolta, nem fogja kedvelni a fiatal párt, és róluk mintázza majd a Romlott testek című regényének főszereplőit. De mindez megváltozott, mert Diana megbabonázta. Mostanra úgy elvarázsolta Evelynt, hogy mindig összerezzen, amikor a húgomat a gyermekkori becenevén emlegetem, vagyis Dudliként, ami a dudlifej rövidítése, mert a feje kissé nagy a testéhez képest. Ez az apró tökéletlenség szinte észrevehetetlen bárki más számára, mert olyan lenyűgöző a szépsége.

Gyorsan félrenézek, nem akarom, hogy Evelyn vagy a többiek észrevegyék, hogy bámulok. Szájtátinak lenni nem comme il faut – elfogadhatatlan gyengeségről árulkodik. Hogy palástoljam a botlásomat, így szólok:

– Úgy tűnik, Lady Tennant badeni útja mégsem biztosította a „gyógyulást”, amit a gyógyfürdő széles körben reklámoz.

Bár ez kuncogást kelt, ahogy reméltem, undorodom magamtól, amiért ilyen mélyre kellett süllyednem, hogy elérjem ezt a hatást. Néha azt kívánom, bárcsak lenne más fegyverem is az éles nyelvemen és a tollamon kívül. De aztán a barátaim tetézik a saját észrevételeikkel, egyik gonoszkodóbb, mint a másik, végül már kicsordul a könnyem a nevetéstől. Csak miután megtöröltem a szememet, akkor veszem észre.

Diana egy csapat férfi koszorújában áll, ami elég gyakran előfordul. De egyiküket sem látja. Még csak nem is az őt csodáló, rettentően gazdag férjét nézi. Ragyogó, ezüstös szemét a zsúfolt táncparkett túloldalára szegezi, arra az emberre, akire a legkevésbé számítanék.

Második fejezet Diana

1932. július 7.

London, Anglia

Diana arrébb megy, kilép a tekintetek kereszttüzéből, és elindul a tömegben. A vendégek utat engednek neki, a csodálói megrázzák a kezét vagy arcon csókolják. Többen ujjhegyükkel érintik csillogó ruháját. Ha hinne a hamis szerénységben, mondhatná, hogy csak azért keresik ennyire a kegyeit, mert ő ennek a pazar eseménynek a háziasszonya, amelyen a családja, a barátai és a Fényes Ifjúság egyéb tagjai keverednek. De az ilyen valótlanságokkal sosem tudott mit kezdeni. Ő Diana Mitford Guinness, és a világ a lába előtt hever.

A hangzavarban is meghallja Winston Churchillt, Clementine kuzin férjét. Egy Stanley Spencer-festményről beszél, amelyet a felesége kitett a falra. Azt mondja, a cookhami háborús emlékművet ábrázolja, de helytelenül – ez is csak a jó öreg Winnie-nek tűnhet fel. Diana kizárja a hangoskodását, annak ellenére, hogy a politikai elmélkedéseit érdekesnek tartja, bár nem ért vele egyet. A fia, Randolph éles válaszát is elengedi a füle mellett, aki jó barátja imádott fiútestvérének, Tomnak. Azt is régóta gyanítja, hogy tetszik Randolphnak.

Jóképű férje, aki bálványozza, odalép mellé. Diana tudja, milyen elképesztően jól mutatnak együtt. Felemeli gyémántokkal díszített karját, jelezve a zenekarnak és a táncosoknak. Erő járja át, látva, hogy a zenészek és a vendégek engedelmeskednek neki. Ez mind az övé, gondolja hitetlenkedve egy röpke pillanatra. A Cheyne Walkon lévő, mesésen berendezett otthona, ahol még a gyerekszobákban is Aubusson-szőnyeg van a padlón. A tizennyolcadik századi vidéki birtok, Biddlesden, ahol annyi családtagot és barátot látnak vendégül, amennyit csak akarnak. A két csodálatos kisfiuk, Jonathan és Desmond, akiket attól a pillanattól szeret, hogy először felsírtak. És természetesen a férje, Bryan, a Guinness sörfőzde és egy bárói cím örököse. No meg a mindig rendelkezésére álló barátok, családtagok és ismerősök valóságos hada.

Mindezek birtokában miért unja magát ilyen szörnyen? Persze nem minden percben. A jókedv múló szikrái időnként kipattannak, és elterelik a figyelmét, ahogy ez a bál is és a kedves barátok, mint Evelyn Waugh szellemes megjegyzései. Alkalomadtán elégedettséget érez, amikor esti mesét olvas a fiainak. De különben a céltalanság és a nyugtalanság érzése hatja át a hétköznapjait.

Ne törődj mindezzel, inti magát Diana. Illetlenség ilyesmiket gondolni. Nincs joga unnia magát. A kapu előtt olyan londoniak állnak, akik úgy tesznek, mintha a bálra érkező és onnan távozó társasági hölgyek finom viseletét csodálnák, de valójában csak azért vannak ott, hogy megosszák egymással a gazdasági világválság közepette is feltűnő bőség felett érzett undorukat. Azt kiáltják, hogy merészeli ő és Bryan a vagyonukat értelmetlen partikra és holmikra költeni, miközben olyan sokan küszködnek, éhen halnak, vagy munkanélküliek.

Sokan azt gondolják, nincs tudatában, vagy ami még rosszabb, nem érdekli, amit ezek a dühödt tömegek üzennek, de nem így van. Diana tudja, az utolsó emberig, hogy hányan gyűltek össze odakint, és azt is jól tudja, hogy mit akarnak. A szépség nem állja útját az igazságnak, nem teszi láthatatlanná. De hát mit kéne tennie? Még a férfi ismerősei sem készek fejest ugrani a kihívásba, hogy aládúcolják ezt az ingataggá vált társadalmat, még Bryan sem, akinek megvan a pénze, a módja, a kapcsolatai és az intellektusa, hogy változtasson a dolgokon. És ez a tudat rossz szájízt ad neki a férjével kapcsolatban.

A zene lassulni kezd, ő pedig érzi, hogy a karmester és a táncosok ismét figyelik. Majdnem elfelejtette, hogy a bálteremben csak arra várnak, hogy megadja a jelet a következő táncra. Ismét felemeli a karját, és a terem újra életre kel, mintha mindenki egy nagy, közös álomból ébredt volna. Miközben a vonósok játszanak, és a táncosok pörögve-forogva ellibbennek mellette, Bryan, Evelyn és még néhány, a belső körhöz tartozó válogatott személy mellett, akik a táncparkett közepén gyülekeznek, ismét meglátja őt. A haja és a szeme sötét, a táncparkett másik végéből bámul rá, nem veszi le róla a tekintetét akkor sem, amikor egy pár veszélyes közelségbe kerül hozzá. Ezt látva Diana orcáját melegség önti el, nem gondolta volna, hogy tényleg eljön. Sir Oswald Mosley, az ő M-je.

Viszonozza a pillantását, ezúttal hosszabban. És hirtelen, az utóbbi időben először, nagyon is elevennek érzi magát.

Harmadik fejezet Unity

1932. július 7.

London, Anglia

Unity azt kívánja, bárcsak elhozta volna a patkányát a bálba. Patikány pont belefért volna a kézitáskájába, és beszédtémát szolgáltatott volna, amikor beáll a kínos csend, ahogy az óhatatlanul meg is történt. Nem mintha lett volna esélye a kis háziállatnak szerepelni, ugyanis senki sem akar táncolni Unityval, pedig ezt a Cheyne Walk-i bált az ő tiszteletére rendezték, az ég szerelmére. De Patikány legalább vigaszt nyújtott volna a puha bundájával és csiklandozó bajuszával, amire most nagy szükség lett volna. De jó volna bemászni a legközelebbi asztal alá, mint ahogy otthon teszi, amikor nincs hangulata a terhes társasághoz!

Próbál lazítani kényelmetlenül szoros szürke-fehér Hartnell-ruháján, melyet Diana külön neki terveztetett erre az estére, mert nem akarta, hogy az egyetlen báli ruháját viselje, azt, amelyben a Buckingham-palotában mutatkozott be, és amelyhez vadonatúj szőrmekabátot viselt. Azt is mind Dianától kapta, természetesen. A családjában senki másnak nincsenek nélkülözhető fontjai. Diana volt az egyetlen támasza ebben a borzasztó báli szezonban, sokkal segítőkészebb, mint a többi lánytestvére. Nem mintha a kedvence, Jessica, akit mindnyájan csak Deccaként emlegetnek, sokat tehetett volna érte, hisz még túl fiatal a társasági eseményekhez. De mi van Nancyvel? Unity a legidősebb nővérére pillant, aki szokás szerint az okos barátaival van elfoglalva, azokkal, akikkel nem szeretné, ha Unity szóba állna.

A fenébe, az Nina Sturdee, aki hallótávolságon belül áll Nancytől? Unityt kirázza a hideg. Erre van most legkevésbé szüksége, hogy beszélgetnie kelljen az egyik volt osztálytársával a Queens Gate Schoolban töltött rövid időszakból, de a Szent Margitból sem, ami azt illeti. Azzal az utálatos lánnyal, aki emlékezhet rá, hogy a tanári kar úgy vélte, Unity nem illik az intézményükbe, és azt „javasolták”, hogy menjen haza, apus és anyus nagy bosszúságára. Unity már régóta tudja, hogy anyus, akinek az volt az elve, hogy a lányai otthon tanuljanak, azért tett kivételt vele, mert kissé ki kellett pihennie Unity különlegességét, ahogy fogalmazott. De ha valamikor, akkor ma este igazán be akar olvadni, vagy épp kiemelkedne tiszteletre méltó, sőt vonzó módon, ahogy azt elvárják. Ami nem is nehéz, miután majd száznyolcvan centiméter magas.

Ekkor megpillantja Dianát, épp egy csapat fiatal férfi felé tart, akik úgy vedelnek, mintha az életük múlna rajta. Odahajol a legtermetesebbhez, és Unity megfigyeli, hogy a másik három mintha lefagyna. Mintha Diana puszta jelenléte sarkköri hőmérsékletet idézett volna elő. Unity mérhetetlenül vágyik rá, hogy ő is ilyen hatással legyen a férfiakra. Vagy kimondottan egy férfira.

A magas, testes fickó elszakad a barátaitól, talán kissé vonakodva, veszi észre Unity, és megindul felé. Mosolyog, és ahogy közelít, a lány kénytelen figyelmeztetni magát, hogy ne viszonozza a mosolyt. A tömések miatt a felső metszőfogai szürkésnek tűnnek, és ettől vészjósló a mosolya. Bár ez nem is mosoly, inkább grimasznak tűnik.

A rézfúvósok és a vonósok játszani kezdenek, a fiatal férfi pedig azt kérdezi:

– Szabad egy táncra?

Unity bólint, még mindig a fogai miatt aggódik, és a táncparkett sötétebb részére akar menni, mielőtt megszólalna.

– Milyen zenét szeret? – teszi fel a kérdést a férfi, amit Unitynak is javasolt a tánctanára, megfelelő beszélgetésindítóként. A lány azt kívánja, bárcsak neki jutott volna eszébe előbb.

– Nagyon szeretem az operát – válaszolja őszintén.

Képtelen azokat az elfogadható válaszokat adni, amelyeket az oktatója ajánlott. Ettől a ballépéstől ideges lesz, és tovább fecseg.

– Különösen a német operákat. A nagyszüleim jó barátságban voltak Richard Wagner zeneszerző családjával, ezért lett az egyik keresztnevem Valkűr.

A táncpartnere arca kifejezéstelen, nem ámuldozik, hiába remélte Unity. Lehetséges, hogy nem tudja, ki az a Wagner, nem ismeri a világhírű zeneszerzőt? Talán csak egy kis pontosításra van szüksége, gondolja, ezért hozzáteszi:

– …a leghíresebb operája, A Nibelung gyűrűje tiszteletére.

– Á – mondja a férfi –, roppant érdekes.

De a hangjából érződik, hogy épp ellenkezőleg, nagyon is unja. Így aztán Unity témát vált.

– Szereti a patkányokat?

A férfi elhúzódik kissé, és az arcába néz, de tovább táncol. Így a lány sem áll meg. Közelítenek Dianához, és Unity nem akar csalódást okozni imádott nővérének.

Amikor már olyan közel vannak Dianához, hogy akár meg is érinthetné, Unity rápillant, hátha kap egy elismerő fejbiccentést, ám a nővérének fel se tűnik, hogy ott van. Elmélyülten beszélget egy férfival, aki valahonnan ismerős Unitynak, de nem tudja egyből hová tenni. Illetlenül közel áll Dianához. Aztán hirtelen eszébe jut a neve, ez az a fasiszta naplopó, ahogy apus nevezi, Sir Oswald Mosley. Mi a fészkes fenéért áll Diana ilyen közel hozzá, és miért pont vele társalog?

Tartalom

Első fejezet – Nancy

Második fejezet – Diana

Harmadik fejezet – Unity

Negyedik fejezet – Nancy

Ötödik fejezet – Diana

Hatodik fejezet – Unity

Hetedik fejezet – Nancy

Nyolcadik fejezet – Diana

Kilencedik fejezet – Unity

Tizedik fejezet – Nancy

Tizenegyedik fejezet – Diana

Tizenkettedik fejezet – Unity

Tizenharmadik fejezet – Nancy

Tizennegyedik fejezet – Diana

Tizenötödik fejezet – Unity

Tizenhatodik fejezet – Nancy

Tizenhetedik fejezet – Diana

Tizennyolcadik fejezet – Unity

Tizenkilencedik fejezet – Nancy

Huszadik fejezet – Diana

Huszonegyedik fejezet – Unity

Huszonkettedik fejezet – Nancy

Huszonharmadik fejezet – Diana

Huszonnegyedik fejezet – Unity

Huszonötödik fejezet – Nancy

Huszonhatodik fejezet – Diana

Huszonhetedik fejezet – Unity

Huszonnyolcadik fejezet – Nancy

Huszonkilencedik fejezet – Diana

Harmincadik fejezet – Unity

Harmincegyedik fejezet – Nancy

Harminckettedik fejezet – Diana

Harmincharmadik fejezet – Unity

Harmincnegyedik fejezet – Nancy

Harmincötödik fejezet – Diana

Harminchatodik fejezet – Unity

Harminchetedik fejezet – Nancy

Harmincnyolcadik fejezet – Diana

Harminckilencedik fejezet – Unity

Negyvenedik fejezet – Nancy

Negyvenegyedik fejezet – Diana

Negyvenkettedik fejezet – Unity

Negyvenharmadik fejezet – Nancy

Negyvennegyedik fejezet – Diana

Negyvenötödik fejezet – Unity

Negyvenhatodik fejezet – Nancy

Negyvenhetedik fejezet – Diana

Negyvennyolcadik fejezet – Unity

Negyvenkilencedik fejezet – Nancy

Ötvenedik fejezet – Diana

Ötvenegyedik fejezet – Unity

Ötvenkettedik fejezet – Nancy

Ötvenharmadik fejezet – Diana

Ötvennegyedik fejezet – Unity

Ötvenötödik fejezet – Nancy

Ötvenhatodik fejezet – Diana

Ötvenhetedik fejezet – Unity

Ötvennyolcadik fejezet – Nancy

Ötvenkilencedik fejezet – Diana

Hatvanadik fejezet – Nancy

Hatvanegyedik fejezet – Diana

Hatvankettedik fejezet – Nancy

Hatvanharmadik fejezet – Diana

Hatvannegyedik fejezet – Nancy

Hatvanötödik fejezet – Diana

Hatvanhatodik fejezet – Nancy

Hatvanhetedik fejezet – Diana

Hatvannyolcadik fejezet – Nancy

Hatvankilencedik fejezet – Diana

Hetvenedik fejezet – Nancy

A szerző megjegyzése

Beszélgetés a szerzővel

Köszönet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Elsie – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License