Szöveg © Kalapos Éva Veronika, 2024

© Central Kiadói Csoport, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-126-4 (papír)

ISBN 978-963-614-433-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Szepcsik Balázs

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

E-book: Scriptor Kft.

Szeretni és szabadnak nevelni – ez az utolsó lázadás.

(Perei Vivien: Málnaszörp)

A szobában félhomály uralkodik. Ki az a hülye, aki kitalálta, hogy a félhomály kellemes? A fény kellemes, vagy a sötétség. Kellemes az, ami egyértelmű.

– Szeretnénk, ha meghallgatnád.

Összehúzom magam a széken, az izzadságom szúrós szaga az orromba kúszik. Utálom, hogy ennyire félek tőlük. Pedig végig mosolyogtak, attól a pillanattól kezdve, hogy megjelentek nálunk, és (túl) kedvesen megkértek, hogy jöjjek velük. Anya tiltakozott. Még sose hallottam tiltakozni. Általában elfogadja, ami körülöttünk történik, ahogy apa is. Legfeljebb lehajtják a fejüket, összeszorítják a szájukat, és a nyakukban az izmok enyhén megfeszülnek. Én minden alkalommal látom, Kele azt állítja, sosem.

Anya tiltakozására is mosoly volt a válasz. Talán kicsit szánakozó mosoly. Állítólag ezeket a mosolyokat külön megtanítják a Hivatal képzésein. Andris beszélt nekünk erről régebben, amikor még szóba állt a húga retard kis haverjaival. Talán azért sem beszél már velünk, mert akkor kiröhögtük: „Amilyen búvalbaszott vagy, neked tényleg tanítani kell a vigyorgást” – savazta Baldvin. Andris úgy nézett rá, mintha behúzott volna neki egyet, mire belém hasított az érzés, hogy valamit nagyon elcsesztünk.

Ezért vagyok most itt? Andris egy ideje megbízhatóan lépeget felfelé a ranglétrán, fogalmam sincs, mit csinál éppen, csak azt tudom, hogy szolgálati kocsija és telefonja van, meg hogy folyton csajozik. „Neki lehet – vonja meg a vállát Hedvig dacosan, amikor a bátyja szóba kerül –, pedig a Hivatal nélkül a saját farkát se találná meg.” Andris hozatott ide? Rájött volna? A gyerekek mégis beszéltek? Ha igen, akkor nekünk annyi. Mit mosolyognak ezek állandóan? Vicces megkínozni valakit?

Mondjuk, egyelőre még nem kínoztak meg. Nem csináltak velem semmit, csak leültettek erre a székre, ők is leültek velem szemben, és azóta egyfolytában mosolyognak. Egy nő meg egy férfi. Még sose láttam őket. Mindketten szimpatikusak lennének, ha nem tudnám, honnan jöttek. Legfeljebb hét-nyolc évvel lehetnek idősebbek nálam, maximum huszonöt évesek. A Hivatalnak nincs egyenruhája, nyilván azért, hogy ne tűnjenek ennél is ijesztőbbnek. Így viszont az a legijesztőbb bennük, hogy nem ijesztőek.

A nő hirtelen előrehajol, mintha kitalálta volna, mi jár a fejemben, és még szélesebben elmosolyodik. Szét fog szakadni a képe, ennyi erővel akár rúzzsal is magára mázolhatott volna egy fülig érő szájat, mint Joker. Elszorul a szívem. Mióta nem láttam már ilyen filmeket? Tomo vagy ezerszer próbálta feltörni a Disney+ meg a Netflix rendszerét, még egy VPN-t is szerzett fű alatt, de persze a hivatali streamszolgáltató algoritmusa figyeli az ilyesmit, úgyhogy sose sikerült. Fehér ismerősünk nincs, aki segíthetne, zöld meg pláne nem.

A nő váratlanul az asztalon összekulcsolt kezemre teszi a kezét. A tenyere száraz és hűvös. Nem úgy érint meg, mint egy gyereket, nem leereszkedően, hanem mintha egyenrangúként kezelne. A szemébe nézek, és hirtelen elfog a vágy, hogy kitálaljak. Mindent elmondhatnék neki, főleg mert nyilván már amúgy is tudja. Ahogy most rám pillant, talán megértené. Vajon van gyereke? Vagy kisebb testvére, rokona? Lehet, hogy ő is gyűlöli azt, ami van? Benne él, mert muszáj neki, ahogy a többi felnőttnek, de gyűlöli? Mégsem azért hoztak ide, hogy kifaggassanak?

A férfi tekintete továbbra sem árul el semmit, még a mosolya sem lett szélesebb. A tenyerembe vájom a körmöm úgy, hogy fájjon.

– Kérlek, hallgasd meg! – szólal meg a nő ismét, majd az asztal alá nyúl, és előhúz egy fejhallgatót.

Nagy, bumfordi és szivacsos, mint a Sony fülese, csak sokkal régebbi, és láthatóan márkátlan. Viszolyogva nézek rá. A járvány óta reflexszerűen kerülünk mindent, amit más is használhat, pedig a Constitutio, a Hivatal alkotmánya világosan kimondja, hogy a pandémiának vége, minden visszatért a rendes kerékvágásba. Számokat, halálhíreket évek óta nem közölnek, és egy ideje a suttogás is elcsitult. Az öregek meghalnak, mert öregek, mondja mindenki. Betegségekben. A test elfárad.

A nő, mintha megint a gondolataimban olvasna, kivesz a zsebéből egy fertőtlenítő zselét. A férfi olyan váratlanul mozdul meg, hogy összerezzenek ijedtemben, de csak egy zsebkendőt varázsol elő, és a nő felé nyújtja. Ő egy adag zselét nyom a zsebkendőre, és ráérősen, alaposan letörölgeti a fejhallgató műbőr borítását. Percekig tart, közben egyikük sem szólal meg. Amikor végez, a nő megint felém nyújtja a fejhallgatót, az összegyűrt zsebkendőt pedig a zsebébe dugja.

Megtehetem, hogy nem veszem el? Hogy nem hallgatom meg, amit közölni akarnak? Hiszen most már úgyis mindegy, akár nemet is mondhatok, nem változtat az égvilágon semmin. A nő szemébe nézek, kinyitom a szám, de ekkor a tiszta, nyugodt tekintete egyszer csak könyörgőre vált. Rájövök, hogy ha nem veszem el a fejhallgatót, ő kerül bajba. „És akkor mi van? – kérdi egy gúnyos hang a fejemben. – Ki ő neked? Csak egy hivatalnok. Olyan, mint a többi. Vigyorog, mint az eszelős, és egy szót sem szól. A gépezet része. Nem végezhetett a Scola Respublicában, a Hivatal népiskolájában, ahhoz már idős, de így is jól megtanulta a leckét. Ha elveszed a fejhallgatót, ő nyer. Ha később, ki tudja, mikor, végez itt, hazamegy az új építésű, állami lakásába, kitölt egy pohár bort, mert neki még telik rá, kiül az erkélyre, és iszik az újabb sikeres napjára. Amiben te is benne voltál. Te és a fejhallgató, amit rád erőltettek.”

„Erőltetik? Szóval egyáltalán nem akarod tudni, miről van szó?” A másik hang sem ér váratlanul. A gúnyos első mellett általában ez a sokkal lágyabb és megengedőbb is felbukkan. „Csak egy fejhallgató – duruzsolja –, ugyan mi történhet? És nézd, hogy bámul rád szegény csaj! Nem lesz itt bor meg erkély, ez örül, ha a nap végén kiszabadul innen, nem valószínű, hogy túl sok lelki békéje van.” „Lélek?! – horkan fel a gúnyos hang újra. – Hol van az már? Ez itt a CR. A Hivatal központja.” „Ez nem a központ – ellenkezik a lágyabb hang –, nem is az az épület.” „Mert te aztán tudod, hol van a Hivatal központja! – mormolja a gúnyos hang némi lenézéssel. – Azt senki sem tudja. Bármi azzá válhat egy perc alatt.”

Ködkürt? Duda? Monoton, elviselhetetlen zaj? Propagandaszöveg? Tilalmak? Fenyegetés? Bármelyik megszólalhat ebben a fejhallgatóban. Vajon kibírnám, vagy összeroppannék? Elsírnám magam előttük, kiborulnék, ordítanék? És ők mit tennének? Mosolyognának tovább? Fake it till you make it. Vajon éreznek néha valódi örömöt?

Habozva a fejhallgató felé nyúlok. A nő nem mozdítja meg a kezét, nem nyomja az ujjaim közé a fekete micsodát, csak a szemével követi a mozdulataimat. Én veszem el tőle. Nem kényszerítenek, csak felajánlják, hogy belehallgathatok a világukba. A fejükbe. „Tartsd közel az ellenségeidet!” – idézi mindig Tomo. Egy pillanatra lehunyom a szemem. Bár itt lehetne! Ő nem fogadná el a fejhallgatót. Csendkirályt játszana velük, amíg haza nem engedik, vagy össze nem verik, vagy meg nem ölik. „Ölni azért nem ölnek” – szólal meg bennem ismét a lágy hang. „Még” – teszi hozzá a gúnyos.

A fejhallgató épp olyan meleg, mint a bőröm. Mintha a részemmé válna abban a pillanatban, ahogy megérintem. A Hivatal tiarája. Hol lehetnek most anyáék? Még mindig ott állnak az épület előtt?

Levegőt se merek venni, miközben lassan felteszem a fejhallgatót. Önkéntelenül az állítható részéhez akarok nyúlni, hogy kényelmesebbé tegyem, de rögtön leeresztem a kezemet. Kényelmesebbé? Teljesen elment az eszem?

A nő felfelé fordítja a tenyerét az asztalon, majd egy másodperccel később a férfi is. A testbeszédben ez a megadás jele. Azt üzenik, hogy győztem. Miért csinálják ezt? Én győztem? Hogyhogy?

Ekkor a fejhallgatóban, ami eddig tökéletesen néma volt, halk zúgás hangzik fel. Összeszorul a gyomrom. Aztán egy hangot hallok. Női hangot, dallamosat és tisztát. A nő szemébe nézek. Valamiért teljesen biztos vagyok benne, hogy az ő hangja.

– Tíz. Kilenc. Nyolc. Hét. Hat.

Remegés fut át rajtam. A nő szemében öröm csillan.

1.

Három hónappal korábban

Egymás után mászunk fel a házunk tetejére. A házirend ugyan szigorúan tiltja ezt, de megfogadtuk, hogy egyszer kipróbáljuk, és Alda most ezt kérte a szülinapjára. Pont Alda.

– Alamuszi nyuszi nagyot ugrik – jegyzem meg kicsit kifulladva, miközben felhúzom magam a rozoga fémlétráról a tetőre.

Bár amúgy is mindig elakad a lélegzetem, amikor egyszer csak kitárul előttem a táj, még ha ilyen lepukkant is, mint a mi környékünk. Színesre festett, emeletes dobozházak, itt-ott fekete-fehér-szürke hivatali épületek, valamivel távolabb a folyó vize csillog. Fák, virágok után hiába kutatnék, az első csenevész erdőig minimum egy órát kell utazni. Csak a házak tövéből nő ki néha egy-egy gyomnövény. Ha ilyet látok, elképzelem, hogy addig terjeszkedik, amíg hirtelen elreped fölötte a beton.

Baldvin a szemét forgatja.

– Macska ugrik – vágja rá Hedvig, és csípőre tett kézzel körülnéz. – Mindjárt lemegy a nap.

– Nem bizonyított – felelem. – Mármint a macska. Lehet nyuszi is.

– A régi Margalits-könyvben macska. Népi közmondás – szól közbe Alda bocsánatkérően, és egy doboz sört nyújt felém.

Olyan vékony a karja, hogy szinte vicces látvány ilyenkor, mintha egy gyerek kezébe nyomták volna a sört, hogy add oda szépen anyunak. Az arca is kerek, akár egy kislányé, a szeme meg… igen, az tippelt jól, aki szerint kék, a szemhéja pedig piros, mintha mindig pont sírás után lenne.

– Kussoljatok már! – vakkantja Baldvin. – Meghallják. – Ezzel kinyitja a táskáját, és egy kis szövettasakot vesz elő.

– Azért meg bevarrnak – int a tasak felé Tomo lustán, és végigsimít tüsire nyírt, világosbarna haján.

Csomó ilyen fáradt mozdulata van, mintha hetvenéves lenne.

– Már nem – rázza meg a fejét Baldvin, és ráérősen benyálaz egy cigipapírt. – Egy ideje leszarják. Múltkor a régi Akvárium mellett szívtunk, és senki ránk se köpött.

Elgondolkodva nézek rá. A nyárvégi szél szétborzolja a világosbarna fürtjeit, kerek arca mindig is könnyen kipirult, csokibarna szemével közönyösen bámul vissza rám. Nyugodtnak tűnik, de valahogy visszahúzódóbb lett mostanában. Amióta elvitték. Csak pár hét volt, és úgy jött vissza, mintha mi sem történt volna, a legtöbben valószínűleg észre se vették a változást. Vagy észrevették, és ugyanúgy hallgatnak róla, mint én. Nem lehet mindent kibeszélni, mert akkor állandóan ez lenne a téma. Hogy mi nehéz, mi fáj, mitől félünk. Pedig nem akarunk mást, csak egy tetőn üldögélni augusztusban, szívni meg sörözni, és nem gondolni semmire. Arra sem, hogy mit teszünk magunkkal.

– Jó anyag? – kérdezi Alda, de Baldvintól csak egy megsemmisítő pillantást kap válaszul.

Megértem, de amikor látom, hogy a barátnőm szégyenkezve leszegi a fejét, ösztönösen közelebb húzódom hozzá. Trúból nem létezik jó anyag, így is, úgy is méreg. Hülye kérdések. Nincs értelme feltenni őket.

Hedvig lefekszik a forró kőre, és a szeme fölé tartja a tenyerét, sötét, göndör haja szétterül a betonon. A levegőben füstszag úszik, pedig Baldvin még meg se gyújtotta a cigit.

– Mit csinálsz? – kérdezem, és mellé gördülök.

A rücskös betonon rögtön lehorzsolom a könyökömet. Naná, hogy nincs nálam ragtapasz! Csodásan nézhetek ki: a nap világospirosra szívta a vörösesszőke hajam, a vállam már múlt héten leégett, most meg a könyököm is plezúros.

– Nézi a felhőket – feleli Hedvig helyett Tomo. – „Szerintetek az milyen állat?” – nyávogja gúnyosan.

– Te vagy az állat – nyelvel Hedvig, és lazán bemutat neki.

– Te meg krindzs. – Tomo rávigyorog, és viszonozza a gesztust.

Most is, mint már annyiszor, eltűnődöm, vajon szexeltek-e valaha. Egyikük se említett ilyesmit, de van valami abban, ahogy folyton szívják a másik vérét, miközben szemmel láthatóan bírják egymást. Lehet, hogy tényleg kavartak valamikor. Ugyanakkor…

Ugyanakkor nem akarok úgy tenni, mintha nem tudnám, hogy Tomo most is mindjárt idenéz majd, és smaragdzöld szeme hullámzani kezd, akár egy erdei tó. (Nem mintha túl sok erdei tavat láttam volna, de amiket igen, azok pont így hullámoztak.) Persze hogy tudom, hiszen szeretem. Már egy örökkévalóság óta, tényleg röhejesen rég, de nem mondom el neki. Főleg, mióta mostanában megint egyre gyakrabban fordul felém a pillantása, pedig egy időben sikerült leszoktatnom róla.

„A szemük ugyanolyan. De Tomo még sose nézett úgy rám, mint az anyja akkor. Nem is tudna. Ugye nem?”

Szóval hallgatok, mint a sír, és elviselem, hogy minden ismiesten összeszed egy csajt, aztán valami sikátorban, vagy ki tudja, hol, megdugja. Legalábbis valószínűleg. Baldvin és Hedvig ezt mondta, és én is láttam már csajokat fűzni. Egyik se volt az a kimondott „VállaldFel” alapanyag. (Nem mintha használni akarnánk azt a szar hivatali randiappot.) Tomo sose tesz hozzá semmit a dologhoz, de ilyenkor nem néz rám, mintha szégyellnivalója lenne, vagy valami. Pedig én ilyenkor szeretném a legjobban megragadni a fejét, magamhoz húzni és megcsókolni. Mondjuk mindig erre vágyom, ahányszor csak a közelemben van. De sose fogom megtenni.

Tényleg rám néz, és megdörzsöli enyhén borostás arcát. Megint egy ilyen mozdulat, mint egy kimerült apukáé. „Mint a saját apjáé. Az ő pillantása ugyanilyen fáradt volt. És reményvesztett.” Gyorsan kiverem a fejemből az előbbi gondolatokat. Részben, mert hülyeség ilyesmin agyalni, részben meg, mert Tomo tekintetéből tisztán látszik, hogy most akkor is komolyan fogunk beszélni, ha marhára nincs hozzá kedve egyikünknek sem.

– Nem! – Baldvin is kiszúrja a pillantását, és megelőző jelleggel ingatni kezdi a fejét. A cigi bánatosan fityeg a szájában. – Baszki, meg ne szólalj!

– Most egy kiscsaj. – Tomo rá se néz, hozzám, Hedvighez és Aldához beszél. – Tizenegy éves. Az egyik idióta néptanító cikkeket talált a telóján.

– Hogy került hozzá egyáltalán teló? – ráncolom össze a homlokom, és megint megdörgölöm a könyököm. Valami meleget és ragadósat érzek az ujjaimon, aztán a jellegzetes, fémes szag is az orromba csap. Alda belekotor a táskájába, elővesz egy ragtapaszt, és némán felém nyújtja. Hálásan biccentek, és bontogatni kezdem a tapasz csomagolását. – Kelének már elsőben megmondták, hogy be se vigye, úgyis elveszik.

– Ezek szerint mégis bevitte. Amúgy tiszta röhej, hogy ezt játsszák, miközben elvileg úgyse láthatsz mást, mint amit a profilod enged. Ami viszont azt jelenti, hogy a kiscsajnak hamis profilja van, vagy…

– De hogy? – mered Tomóra Hedvig döbbenten. – Kizárt, hacsak nem fehérek vagy zöldek a szülei. Hozzájuk meg úgyse nyúlnak olyan könnyen, szóval tök mindegy, nem?

Tomo vállat von, és beleszív a cigibe, amit Baldvin a kezébe nyomott. A trú szaga szétárad a levegőben, én meg szinte rögtön szédülni kezdek. Nem túl valószínű, hogy a kislány szülei fehérek vagy zöldek, villan át az agyamon. Hiszen akkor legalább részben védve lenne, és nem történt volna vele… Mi is történt vele pontosan? Kíváncsian Tomo felé fordulok, de megelőz.

– A szülei. Fater mondta, hogy ma reggel már nem voltak a buszon.

Még egyszer rányomkodom a tapaszt a sebemre, és megpróbálok visszaemlékezni, milyen volt a buszok és színkódok nélküli világ. Szinte már el is felejtettem.

Az információkhoz való korlátozott hozzáférést fokozatosan vezették be. A törvényjavaslat középpontjában, mint szinte mindig, a gyerekek védelme állt, az ő biztonságukra hivatkozva alkották meg a karszalagok szerinti hozzáférés rendszerét.

A piros karszalagot viselő gyerekek és felnőttek – leszámítva az infóüzéreket, a Hivatal önkénteseit és néhány kivételezettet, mint például Hedvig szülei, akik egy régi kormányzati kapcsolat miatt fehér minősítést kaptak – csak a legszükségesebb információkhoz, a kormány híroldalaihoz és a szórakoztató tartalmak egy részéhez jutnak hozzá a profiljukkal. Nem nézhetünk semmit, amiben a Hivatal értékrendjétől eltérő dolgok vannak, például melegek vagy más nemzetiséghez tartozók szerelme vagy barátsága, gyermektelenség, vagy gyakorlatilag bármi, ami kicsit is szokatlan.

A fehér szalagosok helyzete eggyel jobb, mert ők hozzájuthatnak például pár megosztóbb filmhez és sorozathoz, bizonyos híroldalakhoz, és valamivel jobban élnek nálunk.

A felső kaszthoz tartozó zöldek pedig ellenzéki és külföldi hírportálokat is olvashatnak – vagyis amit csak akarnak. Elsőbbséget élveznek az összes hozzáférhető szolgáltatásban, ők kapják a jó állásokat, és nekik van értelmezhető vagyonuk. Nekem mondjuk nem hiányoznak az ellenzéki oldalak, mivel ellenzék mint olyan rég nem létezik.

Alda arca falfehér. Ha hasonló hír jön, mindig a legrosszabbtól fél, pedig a Hivatal sosem bánt senkit. A szó szoros értelmében nem. Megfogom kicsi, állandóan hideg kezét, és megszorítom, Baldvin viszont lesújtó tekintettel néz rá.

– Kivitték őket a CR elé, aztán karóba húzták. Nem, előbb kibelezték, miközben megnyúzták, a bőrüket pedig odavetették a kutyáknak, és…

– Fogd már be! – dörren rá Hedvig. Hasra fordul, és a kézfejére támasztja az állát. Általánostól a suli végéig Alda padtársa volt, és bár őt is gyakran bosszantja az állandó riadozása, sőt cseszteti is érte, másnak nem engedi, hogy bántsa. – Mi lett a szüleivel? Mondta apád?

– Nyilván kirúgták őket. – Tomo hangja rezzenéstelen, de tudom, hogy belül majd felrobban a dühtől.

Mindannyiunk közül őt viseli meg a legjobban az ilyesmi. Alapvetően konzervatívan nevelték (mármint amikor a szülők még dönthettek erről), és bár a nagy részét azóta levetkőzte, a tehetetlenség, hogy fiatal pasiként nincs hatalma kiállni bizonyos dolgokért, vagy épp az ellenükben, folyton kínozza. Jó neki. Én néha szabályosan megijedek attól, milyen közönyösen fogadom a hasonló híreket. Szeretnék dühöngeni miattuk, mint Tomo, kiröhögni őket, mint Baldvin, angolnaként siklani köztük, mint Hedvig, vagy rettegni, mint Alda, de én csak végtelen fáradtságot érzek. Egy újabb család megy majd tönkre, mert maszek munka nincs, az állami állásokat pedig a Hivatal osztja szét. Egy darabig ellesznek a többiek könyörületéből, aztán ki tudja? Néha akad egy segítőkész rokon, néha pedig a családfők éjjel bezárják az összes ajtót meg ablakot, és az otthonuk belterébe engedik a családnak jutó kevéske gázt. Ha a lakás esetleg fel is robban, a hírekben sajnálkoznak egy sort, és felemlegetik, hogy a Hivatal a tervek szerint még a jelenlegi ciklusban lecseréli a régi kazánokat és konvektorokat, amik már tíz éve is életveszélyesek voltak.

És mi sem jutunk soha tovább a dumálásnál. Valaki elhadar egy újabb hírt, aztán csak ülünk és hallgatunk. Tomo összeszorítja a száját, Alda szemébe könny szökik, Hedvig a körömágybőrét tépkedi, Baldvin kezéből úgy kell kioperálni a cigit, hogy nekünk is jusson, én pedig kussban ülök. Mint valami nyomorult… – jut eszembe most, de nem tudom folytatni a gondolatot, még csak hasonlítani sem tudom magunkat semmihez, mintha tényleg senkik volnánk. Öt majdnem tizennyolc éves fiatal egy forró háztetőn, a huszonegyedik század első negyedében, négy piros és egy fehér család gyerekei. A múltunkat kiradírozták, a jelenünk megfoghatatlan, a jövőnkről fogalmunk sincs. Illetve ez nem egészen igaz, mert én például nagyon is tisztán látom a jövőmet, ha néha ráveszem magam, hogy belegondoljak. Egy ponton nyilván lesz egy pasim, akivel jobb híján egy ismiesten jövök majd össze (a mailfiókomba már heti rendszerességgel érkeznek a meghívók), felkerülünk a VállaldFelre, mert azt úgysem lehet megúszni, aztán egy idő múlva esküvő és gyerekek. Eközben a Hivatal felajánl nekünk párféle munkát – nem lehet tudni, mitől függ, hány ajánlatot kap az ember, ismerek olyat, aki tízet kapott, más csak kettőt –, mi pedig az ízlésünknek és a családi szükségleteknek megfelelően választunk. Rövidesen felszállunk a szüleinkkel együtt a buszokra, amik meghatározott időpontban megállnak a lakóövezetek közelében, hogy eljuttassanak a munkahelyünkre, aztán a műszakunk végeztével hazaszállítanak bennünket.

– Csúcs… – nyögi Baldvin. Mélyen leszívja a füstöt, és Tomóra bámul. – Nem hiszem el, mekkora partikiller vagy!

– Tudod, mit, leszarom, akarsz-e tudni ezekről, mert akkor is megtörténnek! – vág vissza Tomo szikrázó szemmel. – Különben meg nem mindegy neked? Úgyis feszt be vagy szakadva, felőled aztán citerázhatnék is itt egy szál pöcsben.

– Azt adnám! – röhög Baldvin, de a pillantása komor. Már megint.

Néha legszívesebben megráznám, hogy mondja már el, mit műveltek vele, mit rejt a trúfüst mögé, de tudom, hogy nincs jogom hozzá. Pedig sose láttam embert annyira megváltozni, mint őt, amikor visszajött. Mintha kimosták vagy kilúgozták volna. Hosszú hónapokig csak üres test volt, lélektelen kísértet.

Tomo ingerülten legyint. Látom az arcán, mi következik.

– Ti nem akartok csinálni valamit? – fordul felénk. – Most komolyan hagyjuk, hogy ezt műveljék?

Igyekszem némi optimizmust és bátorítást vinni a pillantásomba. „Értelek, tudod, hogy értelek.”

– Relax, szuperhőském – dünnyögi Hedvig. – És most te ordibálsz. Tekerd lejjebb magad!

– Te lejjebb tekerheted magad, de én nem fogom! – Tomo felpattan a betonról, megáll előttünk, és széttárja a karját. Egyszerre nevetséges és hihetetlenül szép. – Ezt akarjátok? Ezt a szart? Hogy még csak fel se emelhessétek a hangotokat egy tetves hétköznap délutánon?

– Nyugi már, most speciel azt akarjuk, hogy ne zavarjanak le innen. – Feltápászkodom, mellé lépek, és finoman megérintem a karját. Ez néha bejön, de sejtem, hogy most nem fog. – Tudjuk, hogy igazad van, de…

– De mi?! – Tomo szeme ádázul villog. Ezekben a pillanatokban nyoma sincs a magába forduló, visszafogott srácnak, akit gyerekkorom óta ismerek. – Kussoltok! Pont úgy kussoltok, mint az öregeink, és pont úgy féltek, mint ők. Mégis mi a fasztól?! Ha nem kezdünk valamit ezzel az egésszel, így fogunk megdögleni, nem értitek? Gondoljátok, hogy majd valami csoda folytán nem csesszük el a kiutazási tesztet, és kiengednek ebből a kurva országból? Vagy megszűnik a Hivatal? Vagy leváltjuk őket? Nyilván! Rohadtul nem lesz itt semmi, ha mi nem kezdjük el, és tudom, hogy lennének, akik… Jó, elvihetik az embert, de abba végül is nem…

– Ez az én szülinapom! – Alda hangja reszket, közben mégis olyan határozott, hogy mind felkapjuk a fejünket. Észre se vettük, hogy ő is felállt, pedig a cérnavékony teste nyúlánkabb a fiúkénál, akiket rendszeresen zavarba hoz, amikor – akárcsak most – hirtelen föléjük tornyosul. – És én itt akarok maradni. Úgyhogy elég volt!

Tomóra pillantok. Enyhén zihál a felindultságtól, de pár pillanat múlva felsóhajt, és vonakodva bólint. Hedvig benyúl az anyjától örökölt, horgolt válltáskájába, és pár csomag gumicukrot vesz elő. Van köztük savanyú, citromos cukorral vastagon megszórt, édes, puha, gyümölcsös és kesernyés, mindegyik olyan erősen átitatva ízfokozóval, hogy összehúzódik tőle a szánk. Alda arca felragyog. Hedvig az ölébe szórja a zacskókat, ő pedig egyenként kinyitja és körbekínálja őket.

Naplementéig üldögélünk a tetőn, míg a szúnyogok le nem üldöznek minket, de nem beszélünk többet a kislányról. Csak a lépcsőn lefelé jut eszembe, hogy nyilván sosem fog kiderülni, hogyan lehetett hozzáférése a cikkekhez, amiket olvasott, és egyáltalán miért olvasta őket, már ha ő volt, és nem a szülei vagy valaki más használta a telefonját. Hiba a mátrixban, csak sajnos végzetes.

Aztán a lakásajtóhoz érve megint megfeledkezem az egészről, mert anya hangja üti meg a fülemet. Halkan, szinte mormolva beszél odabent, de a szavak ritmusa túl ismerősen cseng. Felsóhajtok, és lenyomom a kilincset.

2.

– „Táncralábam, kutyaaföld, ebazég, jólennékmajd égetőnha kellenék…”

Anya a szúnyogháló előtt áll, és kifújja a füstöt az ablakon. A kék pamutruhája széle minden slukknál megrezzen vaskos bokája fölött. Nem néz hátra, amikor kinyitom az ajtót. Tudja, hogy csak én lehetek, a többiek nyilván bent vannak a nagyszobában.

Mögé lépek, és átölelem a derekát. Hirtelen hízott meg, nagyjából egy hónappal azután, hogy megkaptuk a karszalagunkat, és azóta nem állt többé mérlegre. Előtte rengeteg zöldséget evett, az édeskés cukkinivel és a puha, mélypiros paradicsommal manapság is álmodik néha, és olyankor másnap mindannyiunknak nehéz a reggel. Most átveszi a cigit a bal kezébe, a jobbal pedig megszorítja a köré fonódó karomat.

– „Jóvótamén, jóvótamén ezelőtt – dünnyögöm monotonon magam elé, és ringatok rajta egyet-kettőt, mintha kisbabát altatnék. – Szivárvánnyal írtambea levegőt. Átváltozott gyászfekete szalagra, hétrétkéne görnyedeznem alatta…”

Anya lehajtja a fejét. Csak ne sírjon megint, azt nem tudnám elviselni. Bár mostanában ritkábban engedi meg magának, mintha eldöntötte volna, hogy akkor ezt az életet fogja élni, ez adatott, ez jár, és örülhet, hogy legalább ez van. Én viszont egyáltalán nem bírom látni a könnyeit – szégyenszemre kimenekülök a szobából, ha már nem tudja elfojtani a zokogást, pedig ilyenkor az én dolgom lenne megnyugtatni az öcsémet. Bár, ha mellette maradnék, apa talán sose tanulja meg, hogy a térdére kell vennie Kelét, és addig simogatni a hátát, amíg csillapodik a remegése. Mielőtt összeszedném magam, hogy visszamenjek hozzájuk, mindig azt a nagy kezet figyelem az előszobából, ahogy fel-le jár az öcsém lapockáján.

– Mi volt ma? – kérdi anya, mint minden egyes nap, amióta csak az eszemet tudom.

– Semmi – rázom meg a fejem.

Régebben még nem egyetlen tompa kérdést tett fel, hanem külön-külön érdeklődött mindenről: milyen volt a suli, hogy vannak a többiek (különös tekintettel Tomóra)? Ő sokáig szinte családtag volt nálunk, régen itt is laktak a közelünkben, de miután az apja lelépett, az anyjával messzebb költöztek, egy másfél szobás, apró lakásba, amit minden sejtjével gyűlöl. Anya azóta úgy kezeli, mint a többi haveromat, kedves távolságtartással, pedig gondolom, szívesen látná mellettem. De ebből soha nem lesz semmi, és vele ellentétben én azt is pontosan tudom, miért nem.

Még szorosabban a hátához simulok, és mint annyiszor, most is azt kívánom, bár ne értenénk egymást ennyire. Az elmúlt tizenpár évben – fura, de a pirosak mintha hallgatólagosan megegyeztek volna, hogy elfelejtik, mikor kezdődött a Hivatal uralma – a kamaszok és a felnőttek közti szakadék mintha eltűnni látszott volna: a színkódok nyomán kialakult kerületek összekovácsolták a bennük élőket, és úgy tűnt, sokan rájöttek, hogy csak akkor nevezhetik életnek azt, amiben létezniük kell, ha odafigyelnek egymásra. Persze most is folyton a szemünket forgatjuk, ha a felnőttek szóba kerülnek, ők pedig megállás nélkül panaszkodnak ránk. Mégis megjelent köztünk valami újfajta bajtársiasság, valami csendes megértés, ami sokat segít abban, hogy ne őrüljünk meg, de én akkor is utálom. Igenis meg akarom engedni magamnak, hogy a szüleim arcába csapjam az ajtót, üvölteni akarok velük, kiviharzani a házból, hajnalban hazaérni, sértetten hallgatni, ha számonkérnek, rossz jegyeket hozni, az arcukba ordítani, hogy utálom őket. De persze nem tehetem. Nem lehet.

Néha csak bámulom Kele sovány, komoly kis alakját a vacsoraasztal fölött, ahogy gépiesen befalja, amit elé tesznek, ahelyett hogy nyafogna az ízek vagy az adagok miatt, és mindent, de mindent megköszön, miközben gyerekhez illően természetesnek kéne vennie, hogy jár neki. Amikor rájöttem, hogy én ugyanezt csinálom, és valószínűleg engem utánoz, miattam lett ilyen fájdalmasan jó, elborzadtam. Nem volna szabad hagynom ezt, legalább a kicseszett hajamat lilára festhetném, vagy irdatlanul hosszú körmöket növeszthetnék, vagy hetekig megtagadhatnám a fürdést, mint egyszer Baldvin, aki még a maga roncs módján is szabadabb nálam.

Bármelyiket megtehetném, ha nem félnék annyira, hogy elszomorítom a szüleimet.

Ordíthatnékom van már a szomorúságtól. Nem a sajátomtól, azt még el tudom viselni, hanem a felnőttekétől. Az elgyötört tekintetektől, a halk beszédtől, az enervált mozdulatoktól. Tényleg, mint egy kibaszott kriptában, bár a piros felnőtteknél valószínűleg a hullák is vidámabbak.

Az első gyerekkori emlékem egészen más: kirándultunk valahol, egy hegyet másztunk meg, vagyis inkább dombot, csak olyan kicsi voltam, hogy hegynek éreztem. Anya, aki imádott túrázni, elöl menetelt, én meg apa kezébe kapaszkodva bukdácsoltam utána. Biztos nem ez történt, de úgy rémlik, mintha végigviháncoltuk volna az egész utat. Élesen emlékszem rá, ahogy anya a hegycsúcsra érve a térdére támaszkodik, és belenevet az előttünk húzódó széles, illatos völgybe, én pedig tudtam, hogy apa nevettette meg így, aki szintén kacagott, akkor pedig már nekem is muszáj volt nevetnem. Évek óta nem történt még csak hasonló sem, pedig Kelével néha egész stand-upokat adunk elő nekik. Az öcsém utánozza az SR unalmas, robothangú néptanítóit, én pedig kifigurázom a legújabb, agyament rendeleteket, de max. egy bágyadt mosolyt sikerül kicsikarnunk belőlük. Néha iszonyúan szeretném leüvölteni a fejüket, hogy így nem lehet élni, de persze fölösleges lenne, mert lehet. Ki mondta, hogy aki él, az boldog is?

– Csak lógtunk – próbálom fenntartani a csevegést, mintha bármikor is sikerült volna az utóbbi időben. – Emlékszel, Aldának ma van a szülinapja. Hedvig hozott gumicukrot.

Anya bólint. Tudom, hogy most újabb kérdések születnek meg a fejében, amiket nem fog feltenni, mert minek? Például, hogy Hedvig szülei miből fizetik a mára szinte luxuscikké drágult gumicukrot. És újabb válaszok, miszerint a Hivatalhoz fűződő távoli kapcsolatuk segíthetett benne, vagy Hedvig egyszerűen elemelte a zacskókat a polcról, az ilyesmiről pedig ő nem akar tudni. Nem mintha kizárólag Hedvig csinálna ilyet, szinte mindannyian rendszeresen lopkodunk hasonló apróságokat, már csak a hecc kedvéért is. A Hivatal meg ugyanazért nézi el ezt, amiért hagyja működni az alternatív klubokat és kocsmákat: tisztában van vele, hogy a kis lázadások csírájukban fojtják el a nagyokat.

Halkan felsóhajtok, tényleg nagyon halkan és óvatosan, hogy anya ne hallja, még csak ne is érezze. Szinte belefájdul a gyomrom a vágyba, hogy könnyedén beszélhessek, hogy ne kelljen most is arra gondolnom, mi a francnak hoztam szóba a gumicukrot, hogy eltűnjön a szavakról ez a rájuk kövesült, mocskos réteg. „Gumicukor – mondom ki magamban –, gumicukor, gumicukor.” Szeretném hangosan is elismételni százszor, ezerszer, míg a szó újra meg nem tisztul. Kinyitom a szám, de anya, mintha ösztönösen tenné, pont ekkor fordul ki az ölelésemből, és elindul szokásos lassú lépteivel a nagyszoba felé. Folyton úgy lép, fut át az agyamon, mintha késleltetni akarná a megérkezést.

Utána is akarok menni, meg nem is. Jó volna csatlakozni a többiekhez a tévé előtt, pár percre átélni, hogy bármi legyen, összetartozunk, meg a többi baromság, de félek apa közönyös és Kele riadt tekintetétől. Valamiért az egész családom így néz rám az utóbbi hónapokban, vagy talán már évek óta, mintha várnának tőlem valamit. Vagyis mintha konkrétan tőlem várnák azt, amitől a napok nem lesznek többé szürkék, a város utcái keskenyek és fojtogatóak, a házakról nem fog pattogzani a festék és a vakolat, a boltban ránk mosolyognak az eladók, és úgy egyáltalán, megmozdul körülöttünk a világ.

3.

Az erkélyre szavazok, legalábbis egy kis időre. Utána úgyis bemegyek hozzájuk, mert várnak. De előbb engedélyt adok magamnak, hogy kilépjek a lakásunk meglepően széles teraszára, amit anno tévedésből építhettek ilyen aránytalanul nagyra, vagy talán a mostani lakásokból kettő-három akkor még egy lehetett, és ahhoz a mondjuk nyolcvan négyzetméteres pecóhoz tartozhatott ez az erkély. Esténként folyton itt dekkolok téltől tavaszig, ha nagyon hideg van, pokrócba burkolózom, egy teásbögrére fonom az ujjamat, és az se zavar, hogy egyfolytában folyik az orrom. A lakás többi helyiségében mindig van valaki, amikor pedig a szüleink dolgoznak, Kele meg az SR-ben ül, hülye módon nem bírok megmaradni az üres szobákban. Tavaly nyáron a tetőt is én vetettem fel a többieknek, és minden egyes alkalommal, amikor felérünk a létra tetejére, egyszerre sóhajtunk fel a megkönnyebbüléstől.

A sámlira kucorodom, amit pár hónappal korábban zsákmányoltam egy lomtalanításon, és a térdemre könyökölve a háztetőkre meredek. Az országnak ezen a részén nincs sok zöld terület, azokat is szinte csak a fehér és a zöld kerületben élők élvezhetik, miközben itt évről évre egymás után nőnek ki a földből az olcsó anyagokból épült emeletes házak. A falaikat általában színesre festik, a barna panelünk szomszédságában például egy élénksárga, egy fáradt bordó és egy fűzöld társasház áll, de a környék sajátos módon ettől csak még lehangolóbb, mint amikor valaki rikító sminket ken egy fáradt, ráncos arcra.

Megint megpróbálom felidézni a régi házat. A legtöbb piroshoz hasonlóan mi is a kertvárosból költöztünk ide a színkódrendelet megjelenése után. Nem emlékszem, hány éves voltam akkor, de homályosan rémlik, hogy a költözés napján ugyanilyen ragacsos, tikkasztó forróság volt, mint ma, én pedig odatotyogtam a régi ház fehér falához, és ahogy megkapaszkodtam benne, az érdes fal égette a tenyeremet. A szüleim nem sírtak, bár nem is nagyon tehették volna a hivatalnok előtt, akit azért küldtek, hogy minden rendben menjen. „Hogy minden rendben menjen.” Hányszor hallottam már ezt?! A Hivatal kommunikációjának egyik fő eleme a védelem hangsúlyozása: folyton megvédik az országot valamitől, a külső ellenségtől és saját magától is. És bár eleinte azt hittem, az embereket fárasztja az állandó áldozatszerep, hamar rá kellett jönnöm, hogy kevés kivételtől eltekintve a felnőttek egyszerűen imádják, ha megmondják nekik, mit tegyenek. Amikor a Hivatal mindössze egy-két év alatt teljesen átszervezte a munkaerőpiacot, először mindenki zaklatott volt: tüntetéseket, élőláncokat szerveztek, sztrájkoltak, fegyveres forradalomról beszéltek. Aztán olyan hirtelen csitultak el, olyan váratlanul támadt néma csend az üvöltés nyomában, mi pedig olyan gyorsan találtuk magunkat ebben a szar kis lakásban a tágas, napfényes ház helyett, hogy felocsúdni sem volt időnk.

Az utóbbi pár évben néha megpróbáltam kifaggatni anyáékat arról, hogy mi történt, de úgy tűnt, mintha ők maguk sem tudnák. „Senki sem akart polgárháborút” – mondta apa. „Csak élni akartunk, felnevelni titeket” – tette hozzá anya, és ennyi volt. Tomo, Baldvin és Alda szülei sem árultak el többet – Hedvig apja pláne nem szívesen mesél arról, hogyan paktált le a Hivatallal a fehér karszalagért cserébe –, úgyhogy ahányszor csak szóba került köztünk a dolog, tanácstalanul bámultunk egymásra. Aztán Baldvint elvitték, és amikor visszajött, nem volt hajlandó többet beszélni a témáról. Néha utálom érte, mert ilyenkor mintha ő is egy lenne a néma felnőttek közül. A rosszabb pillanataimban szeretném rávetni magam, és addig fojtogatni, míg ki nem nyögi, miben rejlik a Hivatal hatalma, mi dermesztett jéggé hosszú évekkel ezelőtt egy egész népet annyira, hogy a gyerekeik sorsa sem bírja kiolvasztani őket.

A sorsunk. Röhej. A nagylábujjammal végigsimítom az erkély fémszálakkal átszőtt foncsorüvegét. Az ujjam megcsúszik az üvegen, és a sarkam nagy lendülettel a kőre csapódik. Ahogy előrehajolok, a könyökömet is beverem a korlátba, úgyhogy két helyen nyilall belém a fájdalom. Amíg az egyik fáj, addig a másik nem.

– Balfasz! – horkanok fel önkéntelenül.

A nagyi már biztos mondaná, hogy: „Tiszta kék-zöld folt leszel, Ramóna, nem fogsz tetszeni a fiúknak.”

Fura módon anno az öregek háborodtak fel a legjobban. Legalábbis emlékszem a papa homlokán kidudorodó erekre, ahogy a tévé előtt állva ordított, amikor a hírműsorok mintha egyik napról a másikra megteltek volna a Hivatal öltönyöseivel. Sőt ez az első konkrét emlékem róluk, hogy tényleg mindenütt ott voltak: elegánsan és mosolyogva, az arcukon rendíthetetlen nyugalommal mondták a magukét, a kérdések alól kibújtak, a vádakat elengedték a fülük mellett, a beszélgetőpartnereik pedig egyszerűen tehetetlenek voltak velük szemben. A nagyi ilyenkor szelíden megpaskolta a papa karját: „Dehogy lesz megint az a világ, Lali, csak tanulnak az emberek a múltból, az még egyszer nem történhet meg!” „Nem látod – üvöltötte a papa éppolyan feldúltan, mint Tomo ma délután –, nem veszed észre, hogy ezek a hivataliak pontosan ugyanúgy csinálják?! Ugyanúgy hülyítenek be mindenkit!”

Nem tudom, mit csinálnak, és milyen az az „ugyanúgy”, mi nem ismerünk másmilyen világot. Karszalaggal a karunkon nőttünk fel – kiskorunkban csak megkülönböztető jelzés volt, szolgáltatásokat tizenkét év fölött lehet igénybe venni vele –, azóta unalmas, gagyi közszolgálati műsorokat nézünk a tévében, a streamszolgáltatók kínálatát, sőt még a saját telefonunk operációs rendszerét is a Hivatal által kiutalt profilokon keresztül érhetjük el, és mind pontosan tisztában vagyunk azzal, hogy bármennyit magolnánk rá, elbuknánk a honismereti tesztet, ami az útlevélhez kell. Rémlik, hogy talán jártunk egy kicsit az áltsuliba, de a tömeges bezárások után mind átkerültünk a Scola Respublicába, ahol tizenhét éves korunkig először diploma nélküli, később meg hivatali diplomás néptanítóktól tanultuk az alaptantárgyakat: a nemzetvédelmet, a család- és gyermekgondozást, az etikát és egyes helyeken a hittant.

Elfordítom a fejem. Ha kicsit előrehajolok, az erkélyről pont belátok a nagyszoba ablakán. Anya a kanapén ül, az arca sápadtkék a tévé fényében, apának csak a feje búbját látom, nyilván a szőnyegen kuporog Kelével. Az öcsém egy ideje folyton a régi, történetmesélős játékért nyúzza, és bár apa örökké fáradt, erre mindig rá lehet venni: hol egy újságcikk címe indítja el a mesét, hol valami, amit a tévében látunk, hol egy dobókockával kidobott szám, hol egy szó, ami csak úgy beugrik valakinek. A lényeg, hogy a történetet többen szövik, egy mondatot az egyik fűz hozzá, egyet a másik, és akkor van vége, amikor valaki elneveti magát. Apa „Ki nevet a végén?”-nek hívja, és nem érdekeli, hogy ilyen játék már létezett. Más szavakkal is csinál ilyesmit, nem arra használja, amire mi, többiek, például keszkenőnek hívja a konyharuhát, és minden létező süteményt zserbónak. Ebből általában az lesz, hogy a boltban vagy a cukrászdában totál hülyének néznek minket, én meg égek miatta, de közben valahol büszke is vagyok rá. „Na tessék – fut át az agyamon most, miközben az egyik tenyerem a sarkamra tapasztom, a másikat a könyökömre –, ennyit rólunk: arra vagyunk büszkék, aki belehülyül ebbe az egészbe.”

Előhúzom a zsebemből a telefont, és a képernyő feloldása után rábökök a középen megjelenő, idülten mosolygó lányfejre. Szőke, csinos, és halvány gőzöm sincs, ki lehet. A Hivatal szinte mindent kézben tart, de a profilképeinket mi magunk választhatjuk ki egy nagy adatbázisból – tudod, a szabadság illúziója… –, a fotókhoz tartozó sorozatokhoz és filmekhez viszont nem férünk hozzá. Szóval van egy csomó kép, te meg úgy választasz magadnak avatárt, hogy gőzöd sincs, kire böksz rá nap mint nap, amikor belépsz a fiókodba. Pont olyan szánalmas és krípi, mint ez az egész, amiben élünk.

A zöld karszalagosoknak nyilván nincs ilyen gondjuk, én meg el se tudom képzelni, milyen lehet olyan karakterek mögött élni az online térben, akikről tudod is, hogy kicsodák. Természetesen közülünk Hedvignek van a legmenőbb avatárja, egy karcsú, fekete macska valami hollywoodi tinihorror-sorozatból, bár magát a filmet még ő se érheti el a platformokon.

Nem sok minden történt az utóbbi egy órában, mióta elváltam a többiektől, csak Tomo írt röviden WhatsAppon: „K?”

„K. ” – válaszolom, és a szmájli mögé odabiggyesztek egy szívet is. Tudom, hogy nem érti félre, illetve pontosan érti, ahogy mindent pontosan értünk, amit a másik tesz, de nem fogja számonkérni rajtam. Különben elég nevetséges, hogy rövidítéseket használunk, mintha nem lenne tök mindegy, hogy egy betűt csekkolnak a folyton dolgozó algoritmusok egy üzenetben, vagy kettőt, vagy mondatokat, vagy akár egy egész kisregényt. Mindent tudnak, ezért sem szorulnak rá, hogy látványosan figyeltessenek minket. Rémlik, hogy mintha régebben lettek volna kamerák az utcán, de mostanra mindet leszerelték. (A középületeken kívül semmit sem kameráznak be, valahogy mégis képesek elérni, hogy folyton úgy érezd, mintha figyelnének.) Nyilván úgy vannak vele, hogy a zöldeknek és a fehéreknek úgyis van rendes riasztórendszerük, normális autójuk vagy elég tekintélyük, hogy megvédjék magukat, tőlünk viszont nincs mit ellopni. Ha meg verekedés tör ki, vágjuk csak el egymás torkát, annyival is kevesebben leszünk.

Igen, minden oké. Mi mást mondhatnék? A zombi szüleimről fölösleges panaszkodnom, az ő anyja ugyanilyen, és a többiek szülei is. A hivatali streamen sosincs semmi érdekes, azt az egy-két normális filmet vagy sorozatot meg, amit találtunk, rég kibeszéltük. Abba sincs értelme belekezdeni, milyen feneketlen kútnak látom a jövőmet, mivel az övé se lesz más. Ha nem mehetünk el innen, márpedig nem mehetünk, akkor be kell tagozódnunk, az egyedülállókat és a munkanélkülieket ugyanis a Hivatal finoman szólva nem kedveli. Nem büntetik meg őket, legalábbis látványosan nem, épp csak minden lehetséges módon kihúzzák alóluk a talajt. Gondoskodnak arról, hogy mindenki tudja, nem kellettek senkinek, vagy lusta disznók, akik a tisztességes állampolgárokon élősködnek. A Hivatal nagy hangsúlyt fektet a közösség elvére, és imádják a „semmirekellők” ellen heccelni a tömeget.

Itt a házban is lakik egy egyedülálló nő, néha összefutok vele a kapuban. Csak én szoktam köszönni neki, senki más, még a szüleim sem. Hatvan körüli, a lakása a földszinten van, és mindig füstölőszag árad belőle. Szívesen körülnéznék egyszer odabent, de ahhoz előbb nem ártana egy „jó napot”-nál többet beszélnem vele, bár anyáék nyilván agyvérzést kapnának, ha kiderülne, hogy nála jártam. Pedig jó arcnak tűnik, a köszönés mellé mindig mosolyog is, a szája meg pirosra van festve, mintha önmagában az, hogy kilép a lakásából, különleges alkalom lenne. Egy ideig nagyon szerettem volna kideríteni legalább a keresztnevét, de az ajtaján nincs kint, a postaládáját csak kulccsal lehet kinyitni, szóval nem tudom lelesni a leveleiről, anyáéktól meg hiába kérdezném. Kicsit olyan, mintha illegál lenne, de persze nem az – gondolom, vannak iratai meg minden, különben nem lakhatna ebben a házban. Vagyis semmilyen házban, pont ez a lényeg. Senki sem tudja, hol laknak az illegálok, hogy léteznek-e egyáltalán, vagy csak pletyka az egész.