Élet Elvis
után

Priscilla Beaulieu Presley

Mary Jane Ross

részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Priscilla Beaulieu Presley, Mary Jane Ross: Softly, as I Leave You – Life After Elvis

First published in 2025 by Grand Central Publishing, Hachette Book Group.

Copyright © Priscilla Beaulieu Presley, Mary Jane Ross, 2025

Hungarian translation © Vándor Judit, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

Borítófotó: © Terry Fincher/The Fincher Files/Popperfoto via Getty Images

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 630 9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Csémi Judit

Azoknak, akik elhagytak bennünket:

drága lányomnak, Lisa Marie-nak;

csodás anyámnak, Ann-nek;

édes unokámnak, Benjaminnak;

Elvisnek, aki most is velem van.

És szeretett fiamnak, Navarone-nak,

aki vigasz a rengeteg fájdalomra.

Mindannyiótokat gyöngéden, mélyen

és örökké szeretlek.

A szívemben éltek mindennap.

A szövegben idézett dalok listája

1. Elvis Presley – Softly, as I Leave You

2. Elvis Presley – Unchained Melody

3. Elvis Presley – Suspicious Minds

4. Elvis Presley – Always on My Mind

5. Elvis Presley – Separate Ways

6. Elvis Presley – Crying in the Chapel

7. Elvis Presley – You’ll Never Walk Alone

8. Elvis Presley – Baby What You Want Me to Do

9. Elvis Presley – Change of Habit

10. Elvis Presley – Love Letters

11. Elvis Presley – There’s a Brand New Day on the Horizon

12. Elvis Presley – Memories

13. Lisa Marie Presley – Raven

14. Elvis Presley – Flaming Star

15. Elvis Presley – Follow That Dream

16. Elvis Presley – A Little Less Conversation

17. Elvis Presley – Trouble

18. Lisa Marie Presley – Storm & Grace

19. Elvis Presley – (There’ll Be) Peace in the Valley (for Me)

20. Elvis Presley – Don’t Be Cruel

21. Lisa Marie Presley – Lights Out

22. Elvis Presley – It’s Midnight

Softly, I will leave you softly,
Long before your arms can beg me stay
For one more hour, for one more day,
After all the years,
I can’t bear the tears to fall
So softly, as I leave you there.

Zene: Tony De Vita
Szöveg: Hal Shaper
Elvis Presley előadásában

Tartalom

Bevezető: Zabolátlan melódia

1. FEJEZET | Elengedés

2. FEJEZET | Ragaszkodás

3. FEJEZET | Külön utakon

4. FEJEZET | Búcsú

5. FEJEZET | A hit megtartása

6. FEJEZET | Gyanakvás

7. FEJEZET | Szerepek

8. FEJEZET | Szeress gyengéden

9. FEJEZET | Nagykorúság

10. FEJEZET | Emlékek

11. FEJEZET | Elhagyom Las Vegast

12. FEJEZET | Vendégszereplő

13. FEJEZET | Jobban meggondolva

14. FEJEZET | Emeld fel a hangod

15. FEJEZET | Mérgezett almák

16. FEJEZET | Vihar és varázslat

17. FEJEZET | A béke völgye

18. FEJEZET | Ne legyél kegyetlen

19. FEJEZET | Kialszik a fény

20. FEJEZET | Éjfél

Epilógus: Holló

Köszönetnyilvánítás

Képek

A szerzőkről

BEVEZETŐ Zabolátlan melódia

„Wait for me, wait for me.
I’ll be coming home, wait for me.ʺ

EGY ÖSVÉNYEN SÉTÁLOK. Körülöttem sűrű, zöld lombú fák. Nem tudom, hol vagyok, de ismerősnek tűnik a hely. Mögöttem balra egy jóképű fiatalember, katonai egyenruhában. Néhány méterről követ, nem veszi le rólam a szemét; vigyáz rám, hogy biztonságban legyek.

Anyám is ott megy, újra fiatal, gyönyörű arca ismét ránctalan. Hallom a hangját:

– Vacsoráztál? Jól ki kell aludnod magad holnapra. Emeld fel a fejedet, amikor kilépsz a színpadra!

– Igen – felelem –, úgy lesz.

Nagymama a jobb oldalamon sétál, fogja a karomat, és kedvesen megsimogat, amikor fáradt vagy keserű vagyok. – Itt vagyok, kicsikém. Most is figyelek. Velem mindig beszélgethetsz.

A kutyáim körülöttem szaladgálnak, felfedezik, szaglásszák az ösvényt, majd visszarohannak, hogy megveregethessem a fejüket. Izgatottan csóválják a farkukat.

Lisa Marie és Benjamin pár lépéssel előttem ballagnak, átkarolják egymást. Lisa megfordul, a szemembe néz.

– Annyira sajnálom, anyu.

– Én is sajnálom, szívem. – Mikor visszafordul, utánaszólok: – Megfürödtél? – Ez régi viccünk, Lisa nevet.

– Igen, anyu, megfürödtem.

Benjamin felém fordul.

– Jól vagyok, Nona. Tényleg.

A szemébe nézek.

– Tudom.

A bal oldalamon Elvis sétál. Újra karcsú és erős, sötétkék szeme tiszta. Mikor lenéz rám, a tekintete megtelik gyengédséggel.

– Yittle jól van?

– Jól.

– Hiányzom neki?

– Mindennap, minden áldott nap, Satnin. – Megfogja a kezemet, az ujjait az ujjaimra fonja; könnyedén megpihen ott, ahol valamikor a karikagyűrűmet hordtam. Érzem a meleget.

De nem állok meg, a tekintetemet nem veszem le az előttem elnyújtózó útról, mert tudom, hogy az vezet haza.

1. FEJEZET Elengedés

„I’m caught in a trap, and I can’t get out
Because I love you too much, baby.ʺ

HUSZONHÉT ÉVES VOLTAM, amikor elhagytam Elvis Presley-t. Addigi életem felét vele töltöttem, a barátnője, majd a felesége voltam, a szüleim otthonából egyenesen a házába költöztem. Jóformán semmit nem tudtam az ő világán kívüli életről. Engem rémülettel töltött el, amikor eldöntöttem, hogy elmegyek, a rajongók milliói számára pedig elképzelhetetlen, teljességgel megmagyarázhatatlan döntésnek tűnt. Nem értették, hogy nem azért hagyom el Elvist, mert már nem szeretem. Ugyanannyira szerettem azon a napon is, amikor elhagytam, mint amikor összeházasodtunk. Azért mentem el, mert szükségem volt arra, hogy a saját életemet élhessem. Addig az övét éltem. És ahogy Elvis kereste az élete értelmét, úgy kerestem én is a magamét.

A leválás nehezen ment és sokáig tartott. Tizenhárom évet éltünk együtt, váláskor elmondhattam, hogy a fél életemet Elvissel töltöttem. A kinti világ közben megváltozott, de a Tennessee állambeli Memphisben, Graceland kapuin belül minden maradt a régiben. Amikor 1963-ban komolyra fordult köztünk a kapcsolat, tizennyolc éves voltam; tipikus fiatal lánya a kornak. Mint előttem az anyámat, engem is arra tanítottak, hogyan kell a férfiember kedvére tenni. Az 1960-as évek elején egy lánytól azt várták, hogy találjon magának egy jó férjet, és azután ügyesen tartsa meg. Mindent megtettem azért, hogy megfeleljek ezeknek az elvárásoknak. Jártam olyan tanfolyamra, ahol megtanítottak a csinos öltözködés titkaira és arra, hogyan kell ízlésesen kifesteni magam. A viselkedésem tökéletesen megfelelt Elvisnek, aki szintén mindenben megfelelt a kor elvárásainak. Imádott szép dolgokkal megajándékozni, gyakran kaptam tőle gyönyörű ruhákat. Boldogan megfogadtam az öltözködésre, sminkelésre vonatkozó tanácsait, így alakított az ő tökéletes asszonykájává. Nem bántam – örültem neki. A kedvében akartam járni.

De ehhez a külsőmnél többre volt szükség. A többi lányhoz hasonlóan én is tanultam háztartástant, elmondták, mit kell tenni ahhoz, hogy boldog otthont teremtsek, szorgalmasan olvastam a női magazinok cikkeit arról, hogyan illik viselkedni a férfiakkal. Megtanultam, hogy soha ne kezdeményezzek, ne nyomuljak. Elvis ki nem állhatta a nyomulós lányokat. Akkoriban szigorú szabályok szerint éltünk, amelyeket szinte minden lány betartott. Például én soha nem hívhattam fel egy fiút, a kezdeményezés tilos volt. Neki kellett felhívnia engem. A nő célja és feladata az volt, hogy kitalálja a férfi igényeit, és igyekezzen tökéletesen megfelelni ezeknek; ez sokkal fontosabb, mint a saját szükségletei, ha egyáltalán eszébe jutott, hogy ilyesmivel ő is rendelkezhet. Biztosítanom kellett, hogy a férjem kedvenc étele időben elkészüljön úgy, ahogy ő szereti, és akkorra, amikorra ő akarja. Odaadóan kellett figyelnem rá, anélkül, hogy elvárhattam volna, hogy ő is meghallgasson engem. Nem az volt a dolgom, hogy véleményt mondjak, hacsak kifejezetten nem kért meg rá. Soha nem kérdőjelezhettem meg az utasításait vagy a viselkedését. Ha későn ért haza, vagy egész éjszakára kimaradt, nem tartozott nekem magyarázattal. Ez az ő előjoga, kiváltsága volt, hiszen ő volt a családfő. A legfontosabb volt, hogy tudjam: az a feladatom, hogy elégedett legyen, boldoggá tegyem, de ugyanezt tőle nem várhattam el.

A társadalmi szokások és elvárások is az ilyen házasságra készítettek fel. Kilencedikes voltam, mikor megismerkedtem Elvisszel. Az iskolámban versenyt szerveztek, ahol a fiúk licitálhattak a lányokra. Ha egy fiú megnyerte az adott lányra a licitet, akkor a lány egy napra a „tulajdona” lett. A lánynak mindenhova követnie kellett, felszolgálta az ebédjét, cipelte a könyveit. A fiúk versenyeztek a lányokért, a lányok meg egymással versenyeztek, az lett a nyertes, akire a legnagyobb tétet tették. Abban az évben én nyertem. Mai ésszel felfoghatatlan, de akkoriban jó móka volt. És előrevetítette a házasságomat jellemző állandó versenyt a többi nővel Elvis figyelméért.

Soha nem kérdőjeleztem meg a társadalmi normákat. Évekig ezek irányították a házasságomat. Imádtam Elvisszel törődni. Szerettem az odaadó, otthonteremtő nő szerepét. Amikor kimentünk a ranchre, ahol nem volt személyzet, mindenben én szolgáltam ki Elvist. Minden este az ágyra készítettem a pizsamáját, nappal pedig elláttam a személyzet feladatait. Természetemnél fogva gondoskodó vagyok, úgyhogy mindez nem esett nehezemre.

Az akkori kor konzervatív elvárásai mellett külön követelményeknek is meg kellett felelnem, mert déli lányként egy déli férfihoz mentem feleségül. Ehhez adódott még a köztünk lévő tíz év korkülönbség, ami egyébként nem számított szokatlan dolognak délen. Semmi esetre sem tekintették pedofíliának. Elvégre a tizenhat éves Scarlett O’Harának a harminchárom éves Rhett Butler szúrt szemet. Kitalált személyek ugyan, de a kulturális valóságot jelképezték. Jerry Lee Lewis tizenhárom éves lányt vett feleségül, ahogy Edgar Allan Poe, egy másik ikonikus déli költő is. Én szerencsére nem voltam gyermekmenyasszony. Igaz, hogy tizennégy éves voltam, amikor Elvisszel megismerkedtem, de tizenhét éves koromig szó se volt romantikus kapcsolatról, és csak a házasságunk után, amikor huszonegy éves lettem, került sor a szexre. Ettől függetlenül tény, hogy tíz év korkülönbség volt köztünk.

Van abban logika, hogy a párok ne egykorúak legyenek. Az idősebb férfi jobb férjjelölt, mert érettebb, társadalmilag és anyagilag már biztos lábakon áll. A déli férfi szempontjából pedig az, hogy fiatalabb lányt vesz feleségül, azt jelenti, hogy könnyebb elfogadtatni vele, hogy a férfi a családfő, ő irányítja, nevelgeti a fiatalasszonyt, formálja a viselkedését és a véleményét. Elvisbe ez mélyen beleégett, ezt várta el tőlem, mint feleségtől. Déli férfi volt, szüksége volt rá, hogy a felesége legyen mindig csinos, engedelmes, odaadó és elbűvölő a nap huszonnégy órájában. A hajamat is csak akkor tekertem fel papírcsavarókra, ha Elvis már elaludt. Korábban keltem, mint ő, megcsináltam a frizurámat, kifestettem a szememet, még mielőtt felébredt volna. A gond ott kezdődött, hogy időközben felnőtt lettem, de a korkülönbségből adódó hatalmi helyzet nem változott. Nehéznek bizonyult egyenrangú félként élni a házasságban, mikor Elvis megszokta, hogy mindent ő irányít.

Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy megfeleljek a kívánalmainak. Főzni ugyan soha nem tanultam, szerencsére Gracelandben a személyzet mellett erre nem is volt szükség. A házasságunk elején ugyan kísérleteztem, de az eredmény szinte ehetetlen lett. Az biztos, hogy a sors nem szakácsnak teremtett, de arra vigyáztam, hogy Elvis időben megkapja a kedvenc fogásait. A szakáccsal naponta egyeztettem, sőt olykor napjában többször is, hogy eleget tegyek Elvis kívánságának. Amikor hazajött, csinos ruhában, tökéletes frizurával, kifestett szemmel vártam, és óriási hűhót csaptam körülötte. Mindig meghallgattam. Olykor késő éjszakába nyúlóan beszélt, azt se bántam, ha filozófiai könyvekből olvasott fel hajnali háromkor. Igyekeztem soha nem megkérdőjelezni a viselkedését. A legenyhébb kritikát se tudta elviselni. Nem érezte szükségét, hogy beszámoljon róla, milyen viszonyba keveredett más nőkkel. Elvárta, hogy bízzam benne, és ne hallgassak a pletykákra.

Elvis ugyanakkor soha nem kényszerített arra, hogy így viselkedjek. Mindketten tudtuk, mire kell számítanunk, amikor hozzámentem, és hosszú ideig el is fogadtam, hogy ez a dolgok rendje. Elvis magatartása megfelelt a korszellemnek, nem volt kirívó abban az időben. Sok szempontból jó férj volt. Soha nem bántott, se szóval, se tettel, se fizikailag, se érzelmileg. Az igaz, hogy robbanékony volt, de nem velem, vagy csak nagyon ritkán. Általában kedvesen és gyengéden viselkedett. És rendkívül nagylelkű volt. Csodás dolgokat vásárolt nekem, drága ajándékokat, elképesztő ékszereket kaptam tőle. Ma is viselem az egyik gyémántkeresztjét. Sok mindenért lehettem hálás a házasságunkban. Annyiban különbözött a többi férjtől, hogy ő Elvis Presley volt. Volt pénze, lojális környezete folyamatosan kielégítette az igényeit, és rengetegen rajongtak érte. De szerettem, és ezért igyekeztem tökéletes déli feleség lenni. Végül azonban felőrölt ez a küzdelem, kezdtem magam úgy érezni, mint a mesék aranykalitkába zárt madara.

Elvis olyan világban élt, amit ő maga teremtett. Valóban ő volt a király. Mi – a slepp és jómagam – akkor aludtunk, amikor ő aludt, akkor ettünk, amikor ő evett, azt néztük, amit ő nézett a tévében. Hosszú ideig normálisnak tartottam és nem kérdőjeleztem meg az életünket. A nehézséget az udvartartás jelentette. Csupa férfiból állt. Amúgy sem voltunk tipikus házaspár, de az a sok férfi körülöttünk igencsak zavart. Ritkán lehettem kettesben a férjemmel. Ha reggelihez terítettem késő délután, amikor Elvis rendszerint felébredt, soha nem két teríték került az asztalra. Rendszerint legalább még hatan ettek velünk. Amikor hozzábújtam a kanapén, hogy együtt nézzünk egy filmet a tévében, mindig ott voltak körülöttünk a srácok is. Nevetgéltek, megjegyzéseket tettek, vidámkodtak még akkor is, amikor Elvis már kikapcsolta a készüléket. Velünk utaztak, ugyanabban a szállodában laktak, mint mi. Néhány nagyon kivételes naptól eltekintve – ilyen volt a nászutunk a kaliforniai Palm Springsben – nem maradhattunk békésen kettesben. Osztoznom kellett rajta a srácokkal. Tulajdonképpen csak akkor volt az enyém, amikor hajnaltájban végre lefeküdtünk. Nem panaszkodtam, nem akartam nyafogó, nyávogó, örökösen a férjét nyaggató asszonynak tűnni. Igyekeztem tökéletes feleség lenni, így el kellett fogadnom, hogy ritkán élvezhetem egyedül a társaságát.

Elvis körül nyüzsögtek azok, akik minden óhaját teljesítették, cserébe nagyvonalú jutalomban részesültek. Mikor lovaink lettek, a srácok is kaptak lovakat, így mindannyian kilovagolhattunk. Egyszerre voltak a barátai és a személyzete, a belső kör pedig a családja. Bízott bennük. Egy olyan világban, ahol nem volt mindig biztonságos Elvis Presley-nek lenni, ezek az emberek védőpajzsként működtek. Egyenként majdnem mindegyiküket kedveltem. Joe Esposito az én barátom is lett. De a tény nem változott, a Memphis Maffia – ez volt a kedvenc becenevük – csak férfiakból állt. Egyedüli nőként éltem a férfiak világában, akár Gracelandben, akár LA-ben, akár a hétvégi házunkban, Palm Springsben tartózkodtunk. A kívülállók számára ez csodálatosnak tűnhetett, de valójában nagyon magányosan éltem.

Vacsoránál egyedüli nőként ültem az asztalnál. Meg kellett hallgatnom, amit a legtöbb nő nem szokott hallani: a férfiak beszélgetéseit. Minden viccet, a nyers, csípős szavakat. Amikor a fiúk nevettek, velük nevettem, mintha remekül szórakoznék, de sokszor nem értettem a vicceiket. És persze hallottam, amikor keresetlen szavakkal jellemezték a várakozó lányokat. A házunk előtt mindig hosszú sor állt. Nagyon-nagyon csinos lányok várakoztak a kapu előtt, abban a reményben, hogy megpillanthatják Elvist, de gyakran arra is hajlandóak voltak, hogy összebújjanak valamelyik sráccal. A lányok voltak a legrettenetesebb rémálmaim megtestesítői, mindegyik arra várt, hogy a helyemre léphessen.

Hallottam, amikor valamelyik fiú a mustra után azt mondta:

– Láttad azt a bigét? Láttad azt a szőkét? – Majd a vulgáris leírás következett. És így vették sorba a lent várakozó és mindenre kapható lányokat.

Néha kiválogatták a legszebbeket, és felhozták őket, hogy találkozzanak Elvisszel. Ilyenkor mindig feszengtem, mert eszembe jutott, hogy ugyanígy ismerkedtem meg vele. Nem tudtam pontosan, miért éppen engem választott, és rettegtem, hogy bármikor helyettesíthető leszek. Megismerkedésünk idején Elvis épp szingli volt, de megszokta, hogy csinos lányokat hozzanak a társaságába, és ezen az sem változtatott, hogy közben megnősült. Beszélgetett velük, máskor felolvasott a Bibliából vagy a keleti filozófiákkal foglalkozó könyveiből. És megállíthatatlanul flörtölt velük. Élvezte, ahogy elbűvöli őket. Előfordult, hogy fenyegetésként használta fel ellenem a lányokat. Ilyeneket mondott:

– Ha te nem figyelsz rám, vannak mások elegen, akik örömmel figyelnének. – És voltak, rengetegen. Láttam őket az ablakunkból, vagy, ami még rosszabb, a nappalinkban.

Ott ültem, és az járt a fejemben: Istenkém, remélem, Elvisnek nem tetszik meg ez a lány. Nem mertem magára hagyni. Nem látogattam meg a szüleimet, nehogy a távollétem alatt esetleg valaki a helyemre lépjen.

A helyzetben az is rettenetesen kínos volt, hogy a srácok többsége szintén nős volt. Olykor randiztak a lányokkal, akiket felhoztak Elvishez, én meg láttam, mi történik. A feleségek a barátnőim voltak, mégse szólhattam egy szót se. Íratlan szabály volt, hogy soha nem beszélhetek arról, amit a fiúk tettek.

És ott volt az a rengeteg lány, akiket nem is láttam. Amikor Elvis külső helyszínen forgatott, én rendszerint Gracelandben maradtam, de eljutottak hozzám a pletykák róla meg a partnereiről. A magazinok, újságok teli vannak a hírességekről szóló cikkekkel, rengeteget pletykáltak Elvisről meg mindenféle ragyogó lányokról, akiket soha nem láttam. Alkalmatlannak éreztem magam mellettük, nem tartoztam a filmes világhoz. A színésznők olyasmiről beszélgettek Elvisszel, amihez nem tudtam hozzászólni. Mindannyian a filmiparban dolgoztak, rengeteg közös volt bennük, jóval tapasztaltabbak voltak nálam. Én voltam a hátrahagyott feleség, aki otthon várja, hogy a férje visszatérjen.

A pletykák az első randevúnktól fogva kísértettek. Mielőtt összeházasodtunk volna, de már a barátnőjeként éltem Gracelandben, járt egy ideig a híres Ann-Margarettel és Shell Fabares-val. Olvastam a pletykákat Elvisről és Ann-Margaretről, amikor Las Vegasban forgattak. Láttam róluk a fényképet, ahogy együtt jelennek meg egy show-műsorban. Pánikba estem. Amikor végre szóba mertem hozni Elvisnek, ő határozottan tagadta a pletykákat, de nem tetszett neki, hogy más lányokról vallatom. Nem illett bele a nőkre vonatkozó íratlan szabályokba. A nőnek nincs joga faggatózni.

Csak annyit mondott, amennyit mindig, amikor aggódtam:

– Ne félj. Senki nem veszi át a helyedet.

De ezek csak szavak voltak. A fényképek másról meséltek.

A gond akkor se múlt el, amikor összeházasodtunk. Marcangolta a lelkemet a tudat, hogy mindig voltak olyan színésznők, akikhez nagyon közel állt.

Amikor Elvis hosszú turnékra ment, még jobban szorongtam. Néha láttam, hogy a rajongólányok a szobakulcsukat dobálták fel neki a színpadra. Nem tudtam megszabadulni a gyötrő nyugtalanságtól. A magány, a férjem nélkül töltött napok, hetek fokozták a félelmemet, kezdtem darabokra esni.

A helyzet még rosszabb lett, amikor Lisa születése után Elvist szexuálisan már nem érdekeltem. Képtelen volt olyan nővel szeretkezni, aki már szült. Az anyját piedesztálra emelte, és Lisa születése után én is felkerültem oda. Egy piedesztálon nem lehet szerelmeskedni. Szexi neglizsébe bújtam, gondosan kifestettem a szememet, megpróbáltam elcsábítani. Semmi nem működött. Elvis továbbra is flörtölt velem, nagyon kedves és szeretetteljes volt, de ennél nem több. Nem tudta, akarna-e még egy gyereket. Elvégre az első szeretkezésünkkor teherbe estem. A tartózkodása fokozta a félelmeimet. A magány és a tehetetlenség minden hónappal egyre súlyosabb lett. Kimerültem. Úgy éreztem, ahogy a dal is mondja, mint aki csapdába került, ahonnan nincs menekvés. Soha többé nem akarom átélni azt a félelmet és bizonytalanságot.

Nem csoda, hogy viszonyom lett a karateoktatómmal, Mike Stone-nal. Azért kezdtem karatézni, hogy kilépjek a házból, és csináljak valamit, ami engem érdekel. A vicces az, hogy közben Elvis kedvében is akartam járni. Mikor Hawaiin egy karateversenyen találkoztunk Mike-kal, Elvist teljesen lenyűgözte. Mike kiváló karatemester volt, még Chuck Norrisnál is jobb. Akkoriban a nők ritkán tanultak karatézni. Elvis csodálta ezt a harcművészetet, és maga is gyakorolta. Megmutattam neki, milyen mozdulatokat tanultam, ő meg büszkén mondta, hogy mutassam be a srácoknak.

Amit egyikünk se látott előre, hogy mennyire megerősít engem a karate. Jó voltam, és miután évekig annyira tehetetlennek éreztem magam, csodálatos volt, hogy végre, hacsak rövid időre is, ura vagyok a testemnek és a környezetemnek. Amíg Elvis az otthonunktól távol turnézott, másokkal töltötte az idejét, én órákon át edzettem Mike-kal. Megerősödött az önbizalmam, több tapasztalatot szereztem a külvilágról, amikor Mike-kal versenyekre jártam, és új emberekkel ismerkedtem meg. Azok a párok, akikkel így találkoztam, szabadon beszélgettek, elmondták a véleményüket, nem lehetett nem észrevennem, mennyire más a kapcsolatuk, mint a mi házasságunk. Életemben most először láttam, hogy másképp is lehet élni. Azután egy nap a Palm Springs-i házunk levelekkel teli postaládája szétszakította a köteleket, amely fogva tartott.

Amikor elkezdődtek a Las Vegas-i koncertek, Elvis Palm Springsben bérelt egy házat, ahol kipihenhette magát az előadások között. Az egyik hétvégén, amikor nem volt a városban, Joanie Espositóval (Joe feleségével) kimentünk Palm Springsbe a postáért, és ránéztünk a házra. Amikor elfordítottam a kulcsot, a ládából nem számlák meg hirdetések estek ki. Dugig volt a rajongólányok leveleivel.

Rengeteg érkezett Elvisnek, de a fiúk se panaszkodhattak; Joanie férje se volt kivétel. Mindenki csalta a feleségét. A levelek írói áradoztak arról, hogy a házban milyen romantikus pillanatokat éltek át. Az egyik Elvisnek címzett levelet Gyíknyelv írta alá. A szemléletes leírástól elakadt a lélegzetem. Végre írásos bizonyítékom volt arra, amitől mindig is tartottam. Rettenetesen megbántódtam, és még rettenetesebben haragudtam.

Felhívtam Elvist, és magyarázatot követeltem. Azonnal engem kezdett hibáztatni. Miért mentem ki a házhoz? Miért olvastam el a leveleit? Miért szaglászom utána? Semmi közöm ahhoz, mi van abban a kib@szott levélládában. Mikor ezzel nem ment semmire, azt állította, hogy a lányok mind hazudtak.

Ezúttal a taktikája nem vált be. Ha semmi közöm ahhoz, hogy nőzik, akkor neki sincs köze ahhoz, hogy én mit csinálok. Mike-kal a kialakult meghitt barátságból viszony lett.

A megcsalás természetesen helytelen. Akárhogy magyaráztam, azért mindketten házasok voltunk, mindkettőnknek volt gyereke. De fiatal nő voltam, aki újra megélhette, hogy vágynak rá, hát hanyatt-homlok vetettem bele magam a kapcsolatba.

A pletykákkal ellentétben nem ez a viszony vezetett a válásomhoz. A házasságunk már évek óta romokban hevert. Mike Stone csak az egyik kiváltója volt a végleges összeomlásnak. A másik ok Lisa Marie volt.

Amikor megtudtam, hogy várandós vagyok Lisával, nagyon megdöbbentem. Még csak párhetes házasok voltunk. A házasságunk előtt négy évig a barátnőjeként laktam Gracelandben, míg Elvis Hollywoodban élte fényűző életét. Az esküvő azt jelentette, hogy nyíltan lehetünk együtt. Utazhatok Elvisszel, részt vehetek a nyilvános eseményeken, a világ előtt is a magaménak mondhatom. Rettentő izgatott voltam. Azonban azzal, hogy az első éjszaka teherbe estem, ezek az álmok szertefoszlottak. Egyikünk se állt készen egy gyerekre. Ő attól tartott, hogy az apaság ártani fog a karrierjének. A rajongói még ahhoz se szoktak hozzá, hogy megnősült. De az aggodalma nemcsak a karrierjének szólt. Soha nem voltak körülötte gyerekek, nem érezte felkészültnek magát arra, hogy felneveljen egy kicsit.

Ezzel szemben én tisztában voltam vele, mibe csöppentünk. Hat gyerek között a legidősebb lévén mindent tudtam a pelenkázásról, arról, hogy egy kisbaba folyamatos törődést igényel, és hogy állandó vendégünk lesz a kialvatlanság. Búcsút inthetünk a közös utazásnak, a romantikus pillanatoknak, amikor csak egymásra figyelünk. Hetekig némán aggódtunk az eljövendő miatt. Az volt a mélypont, amikor azon töprengtem, hogyan érezném magam, ha baleset érne, és elvetélnék. Rettentő lelkiismeret-furdalásom volt, hogy egyáltalán eszembe jut ilyesmi.

Végül Elvis tette a helyére a dolgokat. Egyik nap rám nézett, és megkérdezte, akarok-e abortuszt. Közölte, bárhogy döntök, mindenben támogatni fog. Ezek a szavak magamhoz térítettek.

Fejbe csapott a valóság, és sírni kezdtem.

– Szó se lehet róla. Ilyet nem tehetünk. Ez a mi kisbabánk!

Innentől kezdve megváltoztak a dolgok. Új életet hoztunk a világra. Egy új nemzedéket. Csodás volt, amikor először éreztem, ahogy megmozdul a baba. A félelem és szorongás helyét átvette az egyre növekvő boldog izgalom, a még meg nem született kisbaba iránt érzett gyengédség. Mikor először tartottuk a karjainkban Lisa Marie-t, azonnal és örökre beleszerettünk. Többé nem tudtuk elképzelni az életünket nélküle.

A szeretet azonban nem tette automatikusan könnyebbé a dolgokat. Elvis, mint akkoriban a férjek általában, elvárta, hogy én végezzem el a lánya körül az összes fizikai teendőt. El sem tudta képzelni, hogy ő cserélje Lisa pelenkáját, undorította, ha elkente az ételt, vagy bukott. Én etettem, gondoztam, és ezzel nem is lett volna semmi gond. Elvis szerette a karjában tartani, ha a lányunk tisztára volt mosdatva, és csinos kis ruhácskát viselt. A helyzetet az nehezítette, hogy két ember időbeosztását kellett összefésülnöm, Lisáét és Elvisét. Lisa napja kora reggel kezdődött és késő este ért véget. Közben folyamatos figyelmet igényelt. Elvis továbbra is éjszakai bagolyként élt, nem sokkal Lisa ébredése előtt feküdt le, és pár órával a lánya lefekvése előtt kelt fel. Lisának arra volt szüksége, hogy napközben vele legyek, Elvis elvárta, hogy ne hagyjam magára éjjel. Ez roppant kimerítő és végső soron lehetetlen feladatnak bizonyult.

Eleinte hétvégeken Lisával elkísértük Elvist Palm Springsbe, részben az attól való – és nem alaptalan – félelmem miatt, hogy talál valakit helyettem a távollétemben. A kihalt ház nem a kicsinek való hely. A szabadban túl meleg volt, a környéken sehol egy gyerek. Akkoriban a srácoknak nem volt még gyerekük. A már megszokott, csak férfiakból álló társaság vett körbe. Elvis ébren maradt, amíg az utolsó tévécsatorna is befejezte az adást, azt akarta, hogy legyek végig vele, amit mindig meg is tettem. Lefektettem Lisát, majd hajnalig tévéztünk. És ez nem csak akkor jelentett gondot, amikor Palm Springsben voltunk. Lassan úgy éreztem, két életet élek: az egyikben a lányomat gondozom, a másikban a férjemet teszem boldoggá. Két urat szolgáltam, szinte kettészakadtam, egyszerre kellet jó anyának és jó feleségnek lennem. Elvis ugyan nagyon szerette Lisát, de megszokta, hogy mindenben ő legyen az első, az ő igényeit kellett kielégíteni. Amúgy nagyvonalú ember volt, de nem állt készen arra, hogy osztozzon rajtam.

Végül felfogadtam egy dadust. Kénytelen voltam Elvis életstílusa miatt; máskülönben soha nem alhattam volna. De féltékeny voltam a dadusra, aki helyettem gondozta a lányomat. Bűntudat gyötört, hogy ő csitítgatta Lisát, ha az éjszaka közepén felriadt és sírni kezdett.

Elvis ilyenkor csak annyit mondott:

– Majd megoldja.

És a dadus megoldotta, de én szenvedtem. Lisát az anyjának kellett volna megnyugtatnia. Bűntudatom volt, amiért nem vagyok olyan anyja a lányomnak, amilyennek kellett volna lennem. Kínlódtam, hogy valami jó megoldást találjak, de nagyon fájdalmas volt összetartani a családot. Úgy éreztem, anyaként és feleségként is megbuktam.

Utoljára választásra kényszerültem. A magány, elszigeteltség, féltékenység és bűntudat viharában éltem. Mire Lisa négyéves lett, világossá vált, döntenem kell.

Rájöttem, ideje elmennem. Elvis megdöbbent. A fiúk is. A rajongói nem akarták elhinni. Hogy hagyhatom el azt a férfit, akire mindenki vágyik és akit mindenki magának akarna? Én viszont ráébredtem, hogy ez a helyzet soha nem fog megváltozni. Soha nem lehet saját életem abban a selyemgubóban, amiben éltem.

Szerettem volna, hogy dacára a válásnak, hogy a családunk a lehető legkevésbé változzon. Azt tudtam, hogy Minnie Mae nagyinak, Elvis apai nagyanyjának, aki úgy szeretett, mintha a saját unokája lennék, nehéz lesz. Minnie Mae mindenki nagymamája volt, mindannyian nagyon szerettük. Nagymama évekig Elvisszel élt, még Németországba is utánament, amikor Elvis anyja meghalt. Elvis Dodgernek becézte, néha én is így szólítottam.

Amikor Elvis nem volt otthon, sokat tartózkodtam nagymama társaságában, hosszú órákat üldögéltem a karosszéke mellett, miközben mesélt. Egy tincsét tekergette, bámulta a padlót, és lassan elmerült a múltban. Mesélt nekem Elvis szüleiről, Gladysről és Vernonról, amikor még fiatalok voltak, beszélt arról, hogy nevelkedett Elvis. Mesélt a volt férjéről is, hogy mekkora nőcsábász volt, aki folytonosan megcsalta. Rosszul bánt a feleségével, ritkán járt haza. Persze a nagyinak fogalma se volt róla, hogy Elvis megcsal, a férjem ezt gondosan eltitkolta előle, én meg túlságosan szerettem ahhoz, hogy rázúdítsam a gondjaimat. Nagyon hálás volt, amiért Elvis biztosította, hogy Gracelandben jól gondoskodjanak róla. Megértettem az érzéseit, amikor a múltról mesélt, meg arról, hogy Elvis soha nem hagyta el. Egyébként ő is szívesen hallgatott engem. Nagymama azon kevés nők közé tartozott, akivel módom volt a házasságom alatt beszélgetni. Ha nem fecserésztünk, akkor régi filmeket vagy szappanoperákat néztünk. Imádta a szappanoperákat. A kedvence az As the World Turns volt. Mennyire büszke lett volna, ha láthat a Dallasban!

Életemben talán az egyik legnehezebb dolog volt, amikor meg kellett mondanom a nagymamának, hogy elhagyom Elvist.

Leültem mellé.

– Nagymama, valamit el kell mondanom. Elmegyek. Elhagyom Elvist.

– Mi? Mit mondasz? De hisz ti, fiatalok, annyira szeretitek egymást – tiltakozott, és idegesen csavargatta a haját.

– Mindig szeretni fogom Elvist, nagymama, mindig, de elhagyom. Ideje, hogy elmenjek.

– Értem, kicsim. – És szerintem valóban értette. – Látlak majd még?

– Igen, meglátogatlak, megígérem.

– Jaj, ez… – elcsuklott a hangja. Még mindig a kezembe kapaszkodva kérdezte: – Mikor jössz el?

– Mindig szólok előre. Telefonon is felhívlak.

Végre kicsit megnyugodott.

– Rendben. Hívj fel.

És így is tettem. Mikor Elvis turnézott, és tudtam, hogy a nagymama egyedül van, felhívtam, meglátogattam, és beszélgettünk, mint régen. Megkérdeztem, hogy van, hogy múlatja az időt. A következő években, amikor csak tehettem, elmentem Gracelandbe, és évente négyszer-ötször meglátogattam. Beszélgettünk, régi filmeket néztünk. Így ment ez a haláláig. Nemcsak egy emberrel házasodunk, hanem egy egész családdal. Én továbbra is Elvis családjának a része maradtam. Lisa Marie és magam is Presley-k voltunk. Ez soha nem változott.

Bármilyen nehéz volt meghozni a döntést, soha nem bántam meg, hogy elhagytam Elvist. De örökre gyászoltam.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License