Az Órákon át kívánlak új címmel megjelenő újrakiadása

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vi Keeland: Beautiful Mistake, EverAfter Romance, 2017

Fordította

SERES NOÉMI

Copyright © 2017. BEAUTIFUL MISTAKE by Vi Keeland
The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Seres Noémi, 2018

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2018, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Kontrollszerkesztő: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Dér Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

ISBN 978-963-6831-24-0

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Rivaldafény 1–2., 2021–2022

Kockázatos kaland, 2022

Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023

Keményfiúk 1–3., 2023

A játszma, 2024

Az utazó, 2024

Egomániás – Javított újrakiadás, 2024

Megszállottság, 2025

A beosztott – Javított újrakiadás, 2025

Tóparti kaland, 2025

MOTTÓ

Előfordul, hogy magunk választhatjuk meg az utunkat.
Néha pedig az út választ minket,
és nem tehetünk mást, mint követjük.

ELSŐ FEJEZET

Rachel

Kell, hogy legyen tudományosan igazolt összefüggés: akit természet anyácska genetikailag megáldott, az kötelezően seggfej.

A barátnőm önsajnálatának az oka ott állt a férfivécé előtt. Természetesen a hölgyeknél hosszú sor kígyózott, hiszen csak a férfiak könnyíthetnek magukon kényelmesen. A Házas Srác ott álldogált és sms-t írt a telefonján – valószínűleg egy újabb gyanútlan nőt szédített. Alaposan megvizsgáltam a jobb kezén lévő gyűrűsujját, miközben iszonyatos sebességgel pötyögött. Nem volt rajta gyűrű. Micsoda meglepetés. Biztos voltam benne, hogy az a fényes fémkarika, ami az örök elköteleződést hivatott szimbolizálni, csak még jobban megnehezíti egy pasi számára, hogy elhitesse bárkivel is, álmai nőjét keresi.

Ahhh. Mekkora egy seggfej.

Kedveltem Avát, de azt hiszem, én bármelyik harmincas pasira gyanakvó szemeket meregetnék, ha ilyen béna dumát adna elő az első randin.

A Házas Srác kezéről az arcára vándorolt a tekintetem, pont akkor, amikor felnézett. Ha a szemek ölni tudnának… Szemmel vertem a majmot. Nem is tudom, miért lepett meg, amikor ennek ellenére rám mosolygott.

Paraszt.

Valószínűleg azt gondolhatta, érdeklődöm iránta.

Én is kivettem a telefonomat a zsebemből, hogy eltereljem a figyelmemet, és lesütöttem a szememet, hogy elolvassam az üzeneteimet. Bárcsak látnám azokat a rohadt betűket a szemüvegem nélkül. Eltettem a telefont. Magamon éreztem a tekintetét, miközben türelmesen várakoztam. De egy bosszús tekintet sokkal több arcizmát veszi igénybe az embernek, mint a mosolygás. És ez a paraszt egyetlen ráncot sem ért meg.

Miután végeztem és majdnem leforráztam a kezemet, amikor megmostam – az O’Leary’sben, ahol a csapokból nemcsak hideg és meleg víz folyik, hanem kurva meleg is –, hazafelé készülődtem. Már egy órája lejárt a műszakom. Ava azóta maga alatt volt, amióta besétált az életébe ez a csaló, úgyhogy kételkedtem benne, hogy ellenkezne, ha kora este együtt mennénk haza.

Egy selymes bariton állított meg, amikor kijöttem a mosdóból.

– Ismerlek valahonnan?

Megfordultam, és láttam, hogy a Házas Srác támasztotta a falat, mintha csak rám várt volna. Ne is vedd észre, Rachel! Nem éri meg pazarolni rá az időt. A srác szemébe néztem, hogy megbizonyosodhasson róla, hallottam, amit mondott, majd hátat fordítottam neki, és kimentem a bárhoz.

Nem vette a lapot. Felvette velem a lépést, és éppen belefogott a mondandójába, amikor hirtelen megálltam és felé fordultam.

– Hatalmas seggfej vagy. Tudtad?

Megdöbbent.

– Én? Akkor hát ismerjük egymást?

– Ismerem a fajtádat.

– Mi a fenét jelentsen ez?

Forgatni kezdtem a szememet.

– Azt hiszed, hogy csak azért, mert istenien nézel ki, bárkibe belerúghatsz, és aztán csak mosolyogsz tovább? Nagyon remélem, hogy a karma visszaüt, és egy nap a csinos kis feleséged lefekszik fél New Yorkkal, és átad majd neked valami kórt, amitől leszárad a farkad.

A srác feltartotta mindkét kezét.

– Figyelj, nem tudom, kinek hiszel, vagy hogy miért gondolod, hogy egy fasz vagyok, aki csak árt másoknak, de biztos vagyok benne, hogy összekeversz valakivel.

Elég volt az arcomra néznie, hogy kitalálhassa, nem vagyok kíváncsi a szövegére.

– Avával vagyok itt.

– Á, Ava. Ez mindent megmagyaráz.

Rámorogtam. Szó szerint.

– Grrrrrrr… Remélem is.

A paraszt rám villantott egy százwattos mosolyt.

– Nagyon izgi vagy, amikor így morogsz.

A szemem kis híján kiugrott a fejemből a csodálkozástól.

– Csak azt ne mondd, hogy most engem akarsz felszedni?!

– Mert az rossz pont lenne, nemde? Hiszen ismersz… és ott van Ava, meg az egész.

– Hogy te mekkora egy szar alak vagy – mondtam neki, és elsétáltam.

– Várj! – Megfogta a karomat. – Kérdezhetek valamit?

– Mit akarsz?

– Ki az az Ava?

Hihetetlen. Egy ilyen srác, még az is lehet, hogy nem emlékszik a nők nevére, akiket meghúzott. Pedig csak két hét telt el azóta, hogy utoljára lefeküdtek egymással.

– Menj haza a feleségedhez, Owen!

Otthagytam a srácot a folyosón, és visszamentem az asztalhoz, ahol Ava csendesen iszogatott, hogy elfeledje a bánatát.

– Nem akarsz kiszabadulni innen? Egy kicsit fáradt vagyok, és amúgy is korán kell kelnem.

Tudtam, hogy semmi értelme nem lenne megemlítenem neki Owent. Avval csak még több bánatot okoznék neki. Ava sajnos beleszeretett abba a seggfejbe. Abban a hónapban, amikor találkozgattak, elcsábította, megetette a béna dumájával, hogy látja a közös jövőjüket, két gyerekkel és egy mopszlival.

A sors fintora, hogy igazat beszélt. A jövőjükben tényleg szerepelt két gyerek és egy mopszli. A srác pórázzal a kezében sétált a két kislányával a parkban, amikor összefutottak. Csak azt felejtette el megemlíteni, hogy ebben a verzióban a felesége még az egy hónapos kisfiukat is a karján tartotta.

Ava megtántorodott egy kicsit, mikor leszállt a bárszékről.

– Fel kellene másznom erre a székre, és elmondani minden nőnek, hogy vigyázzanak azzal a seggfejjel.

Normál esetben egyet is értettem volna ezzel az ötlettel, de ma este biztos voltam benne, hogy ha felmászik rá, akkor könnyen a sürgősségin fog kikötni.

– Nem éri meg. – Levettem a széke támlájáról a pulóverét, és odanyújtottam neki, hogy vegye fel. Sóhajtott egyet, majd elvétette a lyukat mindkét alkalommal, amikor megpróbálta felhúzni.

A bárpult mögött Charlie, aki eddig majdnem egész éjszaka minket hallgatott, épp sört mért.

– Ez az. Innentől fogva neveket kérek. – Odavágta a teli korsót a pultra, amitől kiloccsant az ital. – Tudni akarom, kik azok a seggfejek, akik zaklatnak titeket. – Charlie O’Learyé volt a Brooklyn kocsma, ahol Avával dolgoztunk. Nem mellesleg visszavonult rendőr volt.

Elmosolyodtam.

– Oké. Tudod, hogy szívesen megsúgnám neked az összes gyanús sorozatgyilkos nevét, csak hogy lássam, ahogy a füled lilás árnyalatot vesz fel, amikor dühös leszel rájuk. – Áthajoltam a bárpulton, és adtam egy puszit az arcára. – Jó éjt, Charlie!

Mormogott valamit arról, hogy hálás, hogy nincsenek lányai, majd intett.

– Nem megyünk inkább a hátsó ajtón? – kérdezte Ava. – Nem akarok összefutni vele.

– Persze. Menjünk.

Belekaroltam Avába, hogy ne botladozzon, majd néhány lépés után felnéztem, és láttam, hogy ott van a Házas Srác. A hátsó ajtó mellett álldogált.

– Ööö, Ava, jobb lenne, ha mégis az első ajtón mennénk ki. A hátsó ajtó mellett áll.

Ava körülnézett.

– Nem. Ott van az első ajtó mellett, és Sallal, az új pincérrel beszélget.

Jobban berúgott, mint gondoltam. Felszegtem az államat, és elindultunk Owen felé.

– Még mindig biztos vagy a hátsó ajtóban, Ava?

– Igen. Owen az első ajtónál van.

Összeráncoltam a szemöldökömet.

– Hát akkor az ott nem Owen? A kék ingben?

Ava felhorkant.

– Owen az a kék inges jóképű srác, nem pedig egy görög isten földi mása.

A bár belseje felé fordítottam a fejemet. Csupán egyetlen srác álldogált az ajtóhoz közel, akit nem ismertem, és Sallal beszélgetett.

– Owen az új pincérrel beszélget?

Ava újra odanézett, sóhajtott egyet, majd bólintott.

– Meg kéne mondanom Salnak, hogy üsse ki.

– Ava, biztos vagy benne, hogy ő az? Ő Owen?

– Igen.

– De barna az inge, nem pedig kék.

Ava újra az első ajtó felé nézett, hunyorított, majd megvonta a vállát.

– Talán igen. De nem látom olyan jól. A kontaktlencséim teljesen maszatosak lettek. A sok sírástól belement a szemembe a szemfesték.

Amikor Ava közölte velem, hogy az exe besétált a kocsmába és az első ajtó irányába mutatott, csak egyetlen srác volt ott, a kék inges.

A fenébe.

Rossz srácot toltam le.

Amikor nem tudtam rávenni Avát, hogy az első ajtón távozzunk, ahol az igazi Owen álldogált, tudtam, hogy pechem van. Persze Nem Igazi Owen már engem vizslatott a szemével, mosollyal az arcán, miközben a hátsó ajtó felé tartottunk.

Biccentett Avának, miközben elhaladtunk mellette.

– Jó éjt, Ava! Jó éjt, Vadmacs!

Gyáván távoztam, végig előreszegett fejjel, amíg ki nem jutottunk az utcára. Még véletlenül sem néztem a srác szemébe.

Ava már nem volt ennyire elszánt. Ahogy kifelé mentünk, nem tudta levenni a szemét Nem Igazi Owenről. Lehet, hogy részeg volt, de vak semmiképp sem.

– Azt a mindenit. Láttad azt a srácot? És tudta a nevemet.

Visszatekintettem, pont akkor, amikor becsukódott az ajtó. Nem Igazi Owen egy csintalan mosoly kíséretében intett.

– Lehet, hogy csak félreértetted.

Istenem, el fogok késni!

Ha a hétfő reggelek nem lettek volna elég borzalmasak egy vasárnapi dupla műszak után, még egy kávéfolt is került a blúzomra, amikor le kellett fékeznem egy idős férfi miatt, aki egy Cadillacben ült. Úgy döntött, hogy balra kanyarodik… a jobbos sávból.

Az egyetem első napja mindig is rémálom volt. Az emberek csak bóklásztak a kampuszon, megálltak az út kellős közepén, miközben másoknak segítettek megtalálni a helyüket. Két srácot is le kellett dudálnom emiatt, és még nekik állt feljebb, hogy mi a fenét akarok.

Gyerünk, mozogjatok, emberek!

Miután háromszor körbeautóztam Északi Épületet, végül egy foglalt parkolóba álltam be. Előrehajoltam, és kotorászni kezdtem a kesztyűtartóban, mely tartalmának jelentős része a padlón végezte, mire megtaláltam, amit kerestem.

Megvan.

Bedugtam a régi jegyet az ablaktörlő alá, és elindultam a 208-as terem felé. Már nagyon kellett pisilnem, de ki kellett bírnom óra végéig. Három dolgot biztosan tudtam West professzorról, azon kívül, hogy a zeneszerzés tanszéken dolgozott. Az egyik az, hogy azért szabadult meg az előző demonstrátorától, mert nem volt hajlandó olyan keményen osztályozni, ahogyan ő maga szokott. A másik, hogy amikor bárkinek elmondtam, hogy kijelöltek West professzor mellé, mindenkinek grimaszba torzult az arca – ami nem volt épp bátorító –, és azt mondták, hogy West professzor egy seggfej, akit majdnem elbocsátottak pár évvel korábban. A harmadik pedig, hogy gyűlölte azokat a diákokat, akik elkéstek. Arról volt ismeretes, hogy bezárta az ajtót, amikor elkezdődött az óra, hogy a későn jövők ne szakítsák félbe előadás közben.

Egyik sem jelentett semmi jót rám nézve. De hát mi választásom lett volna? A demonstrátori pozícióm Clarence professzor mellett megszűnt, amikor három héttel korábban meghalt ütőértágulatban. Szerencsésnek mondhattam magam, hogy adódott ez a lehetőség. És demonstrátori állás nélkül esélyem sem volt, hogy kifizethessem a konzervatóriumi tandíjat. Hiába dolgoztam teljes állásban az O’Leary’sben, az csak a rezsire és a tandíjam egy részére volt elég.

Izzadságcseppek gördültek végig a dekoltázsomon, amikor megérkeztem. Az ajtó már be volt csukva. Egy pillanatra megálltam, hogy elfogadható külsőt kölcsönözzek magamnak: lesimítottam a sötét, rakoncátlan tincseimet, amik teljesen begöndörödtek a nedves időben. Reménytelen lett volna megpróbálni eltakarni a jobb mellemen lévő kávéfoltot, úgyhogy felemeltem a bőrmappát, amit magammal cipeltem, és az jól kitakarta. Vettem egy nagy levegőt, és a kilincs után nyúltam.

Zárva.

A fenébe!

És most hogyan tovább? Az órámra pillantottam. Csupán nyolc percet késtem, és ez volt az őszi szemeszter első napja. Hallottam, hogy a professzor már elkezdte az órát. Kopogjak be és zavarjam meg, amiről tudom, hogy ki nem állhatja? Vagy inkább tegyek úgy, mintha meg sem jelentem volna az első napon?

A két rossz közül talán a késés volt a kevésbé rossz.

Vagy legalábbis ezt gondoltam.

Halkan kopogtattam, s azt reméltem, hogy egy diák a hátsó sorokban meghallja, kinyitja, és észrevétlenül belopódzhatok.

A professzor elhallgatott, amikor kinyílt az ajtó. Olyan előadóterem volt, aminek a széksorai emelkedtek, úgyhogy sikerült észrevétlenül beóvakodnom, a professzor épp a táblára írt valamit.

– Kösz – suttogtam, mikor letelepedtem a legközelebb eső székre, és megkönnyebbülve felsóhajtottam.

De még korai volt az öröm.

A professzor tovább írt a táblára, miközben megkérdezte:

– Ki az, aki késve érkezett?

Ahhh.

Legszívesebben elsüllyedtem volna ott, ahol ültem, és letagadtam volna magam. De hát demonstrátor voltam, nem pedig diák. Tiszteletet kellett kivívnom magamnak, hiszen elő fog fordulni, hogy majd én tanítom ezt az osztályt.

Megköszörültem a torkomat.

– Én késtem el.

Rátette a kupakot a filctollra, és megfordult.

Pislogtam párat, olyan volt, mintha káprázott volna a szemem. Belenyúltam a táskámba, kivettem a szemüvegemet, és feltettem – jóllehet távolra kitűnően láttam –, mintha ettől valamilyen csoda folytán a férfi, aki ott állt előttem, valaki mássá változna.

De nem történt semmilyen csoda.

Nem történt semmi. Az arcát senki nem felejti el egykönnyen.

Istenien nézett ki.

Ő volt az.

A rohadt életbe.

Ez tényleg ő volt.

Basszus.

Ezt jól elcsesztem.

A professzor végigpásztázta a majdnem kétszáz diákot, s úgy tűnt, nem tudta, honnan jött a hang. Reméltem, hogy annyiban is hagyja, és általánosan figyelmezteti a diákokat azzal kapcsolatban, hogy mennyire nem tolerálja a késést.

Nem volt ekkora szerencsém. Tulajdonképpen soha nem volt szerencsém.

– Álljon fel! Bárki is késett el, álljon fel!

Ó, istenem.

A vállamon éreztem a huszonötezer dollárnyi tandíjkedvezmény súlyát, amit demonstrátorként kaptam. A gyomrom összeugrott, és ettől csak még nehezebb volt felállni a székből. Márpedig a professzor várt. Nem kerülhettem el. Gond lesz. Tudtam.

Felálltam, s reménykedtem benne, hogy nem ismer fel.

Lehet, hogy eleget ivott ahhoz, hogy ne emlékezzen a rövid kis eszmecserénkre tegnapról.

– Nem viselem, ha késnek a diákok. Félbeszakítják az előadást.

– Értem.

A lámpa belevilágított a szemébe, mint a színészeknek a színpadon, s látszott rajta, hogy nehezen lát el a terem legfelső soráig. A kezét árnyékolóként emelte a szeméhez. A huszadik sorban magasodtam fölé, ahogy felálltam – vagy tizennyolc méterrel álltam felette –, és amikor összetalálkozott a tekintetünk, úgy éreztem, mintha hirtelen csak mi ketten lettünk volna a teremben.

Rögtön tudtam, hogy felismert. Láttam, ahogy lassan eljutott a tudatáig a felismerés. Lusta mosoly terült el az arcán, de semmi örömet nem közvetített. Inkább azt mondanám, hogy egy kutyára emlékeztetett, aki épp az imént kapott el egy macskát, és most azt tervezi, hogy szépen eljátszik vele.

Nagyot nyeltem.

– Nem fog többet előfordulni. Rachel Martin vagyok, professzor úr. A demonstrátora.

MÁSODIK FEJEZET

Rachel

A terem teljesen üres volt. Nem voltam róla meggyőződve, hogy tudja, még mindig a helyemen ülök. Ha mégis, ügyesen hagyta figyelmen kívül a tényt, miközben összepakolta a laptopját.

– A hírekkel ellentétben – amelyeket valószínűleg már hallott – nem harapok.

Ugrottam egyet, amikor megszólalt. Most, hogy a terem már nem volt tele diákokkal, a hatalmas tér akusztikája miatt visszaverték a falak a mély hangját.

Felálltam, és leballagtam a terem elejébe. Nem volt kétség, tartoztam egy bocsánatkéréssel, hiszen ez a férfi lesz a főnököm az elkövetkezendő legalább tizenöt hétben. Legszívesebben seggbe rúgtam volna magam, hogy nem kértem bocsánatot még tegnap este, mielőtt elmentünk a bárból. Most úgy fog tűnni, hogy csak azért kérek elnézést, mert a helyzet megköveteli.

Ami igaz volt, félreértés ne essék, de nem akartam, hogy így is tűnjön.

Vettem egy mély levegőt.

– Sajnálom a múlt éjszaka történteket.

Pókerarcot öltött.

– Gondoltam, hogy elő fog hozakodni vele.

– Egyértelműen valaki másnak hittem.

– Igen, rájöttem. Azt hitte, hogy egy seggfej vagyok. Egy nagy fasz, nem igaz?

Becsuktam a szememet. Az eltelt kilencven percben újra és újra felidéztem a tegnap este elhangzottakat. Azt hittem, hogy minden eszembe fog jutni, amit mondtam, de nem így volt. Amikor újra kinyitottam a szememet, West professzor még mindig engem bámult. Szúrós volt a tekintete.

Dadogni kezdtem.

– A barátnőm, Ava randizott egy Owen nevű fickóval úgy egy hónapig. Már a legelső nap is gyanús volt, de Ava nem látta. Egyszer, amikor végzett a munkával, odasétált hozzá a srác, és megkérdezte tőle: – Nem bánod, ha hazakísérlek? Anyám mindig azt mondta, hogy ne mondjak le az álmaimról. Hát Ava nem mondott le, és belészeretett. Aztán egy szombati napon, amikor a srác elvileg nem volt a városban, Ava pedig a belvárosban lófrált, hogy bevásároljon az anyjának, levágta az utat a Madison Park felé, és belefutott Owenbe. A feleségével és a gyerekeivel sétált.

– És azt gondolta, hogy én ő vagyok?

Bólintottam.

– Én voltam épp a felszolgáló aznap a bárban. Ava bejött, és inni kezdett. Amikor Owen besétált, Ava rámutatott, és azt mondta, hogy ő az a kék ingben.

– És mindkettőnkön kék ing volt. Értem.

Nem tudtam megállni, és elmosolyodtam, ahogy eszembe jutott a tegnap este és Ava.

– Tulajdonképpen nem. Ava nem szokott inni. Jobban berúgott, mint feltételeztem róla. Owen inge barna volt, még csak nem is fekete, amit könnyedén összekeverhetett volna a sötétkékkel.

Láttam, hogy West professzor arca rángatózni kezd.

– Akárhogy is történt, elnézést kérek. Nem is adtam rá lehetőséget, hogy kimagyarázza magát, és amikor rájöttem, hogy mi történt, annyira lesújtott, hogy képtelen voltam bocsánatot kérni.

– Elfogadom a bocsánatkérést a tegnap éjszakát illetően, bár nem hinném, hogy helyes dolog odamennie bárkihez is egyedül, csak azért, hogy lehordja, de a szándékai, melyek vezérelték, csodálnivalók.

Be kellett volna fognom inkább és hálásnak lenni, amiért elfogadta a bocsánatkérésemet. Igen, ezt kellett volna.

– Miért ne menjek oda egy férfihoz?

Megint rám bámult.

– Azért, mert a százhatvan centi magasságával egy hangos bárban senki nem vette volna észre, ha berántom a férfimosdóba és magunkra zárom az ajtót.

Összefontam a karomat a mellkasomon.

– Tudok vigyázni magamra.

– Nem állítottam, hogy nem tud. Csak arra akartam célozni, hogy nem kéne kitennie magát ilyen helyzeteknek.

– De az előbbi állításával mégis azt sugallta, hogy nem lennék rá képes.

Összecipzárazta a bőrtáskáját.

– Miss Martin, éppen az imént fogadtam el a bocsánatkérését, amiért seggfejnek nevezett múlt éjszaka. Szeretné, ha visszavonnám?

Ó, istenem. Én tényleg totál idióta vagyok. Ennek a férfinak a közelében úgy viselkedek, mint egy pszichopata.

– Nem, bocsánat. Egy idióta vagyok. És szeretném, ha tiszta lappal kezdhetnénk, már ha lehetséges.

A professzor bólintott.

– Minden, ami a mai reggel előtt történt, el van felejtve.

– Köszönöm.

– De késés nincs. Nem tűröm a késést. Ne forduljon elő még egyszer!

Nagyot nyeltem.

– Nem fog.

Felemelte a viseltes, barna bőrtáskáját, és a vállára akasztotta.

– Holnap délután ötkor itt találkozunk. Átbeszéljük a tanmenetet és az órákat, amit ön fog tartani, valamint az osztályzást.

Ez pontosan a műszakom közepére fog esni, de majd kitalálok valamit.

– Rendben.

– Végzett mára?

– Igen. Tulajdonképpen vissza kell mennem dolgozni. Én viszem Ava műszakját is, mert a tegnapi éjszaka után nincs túl jól. Mindketten az O’Leary’sben dolgozunk.

– Csak nem ott pincérkednek?

– Pincérkedünk, pultozunk és néhanapján még a vendégeket is leszidjuk.

Ezen West professzor elmosolyodott. Ó, istenem, sűrűbben kéne ezt csinálnia. Nem, ezt el kell felejtenem. Nincs erre semmi szükség.

– Kikísérem.

Végigsétáltunk a folyosón egészen ki, a parkolóig. Amikor odaértünk az autómhoz, megálltunk.

– Ez itt az enyém. Szóval akkor… holnap öt?

A professzor végigmérte az ütött-kopott Subarumat.

– Fenntartott helyre parkolt. Ez itt a dékán helye. És még parkolójegye is van. – Bandzsított erre. – Sőt, úgy tűnik, két parkolójegye is van. Csak nem lejárt a műszakija vagy valami ilyesmi?

A fenébe!

– Ööö… nos, nem. Tartok egy extra jegyet a kesztyűtartóban, és kiteszem a szélvédőre, amikor nincs más lehetőségem, mint hogy tilosban parkoljak.

A professzor felvonta a szemöldökét.

– Kreatív.

– De persze nem mindig működik.

– Hát igen.

– Amikor például késésben van az ember, lehetetlen, hogy találjon magának helyet.

A professzor az arcomat fürkészte.

– A késés gyakran előfordul önnel, jól gondolom?

– Sajnos, igen.

– Akkor azt hiszem, jobb lesz, ha tisztázom azt, amit már korábban is említettem.

– Jaj, nem szükséges. Többé nem fogok késni az óráiról.

Egy lépéssel közelebb jött, és odahajolt hozzám.

– Örülök, hogy ezt hallom, Miss Martin. De nem is erről van szó.

Nagyot nyeltem. Te jó ég, milyen remek illata van.

– Korábban említettem már, hogy nem harapok. – Elmosolyodott, én pedig úgy éreztem, hogy a pajkos tekintete érdekes helyekre vándorolt. – És ezután sem fogok megenni egy diákot sem. De azt egy szóval sem mondtam, hogy demonstrátorokat nem eszem.

Vannak olyan lányok, akiknek az apja készenlétben tartja a fegyvert arra az esetre, ha a srácok eljönnének érte a házhoz, hogy randizni vigyék. Nekem ott volt Charlie.

Annak ellenére, hogy New York városa már vagy tíz évvel ezelőtt betiltotta a dohányzást az éttermekben és mindenféle helyen, ahol ételt szolgálnak fel, Charlie néha még mindig rágyújtott a bárpult mögött. Filter nélküli Benson & Hedgest szívott. És amúgy is, ki fogja megtiltani egy keménykötésű volt rendőrnek, hogy bármit is tegyen?

– Szóval kivel találkozol ma este? – kérdezte, majd előhúzta a baseballütőjét, és kitette a pultra. – Ezt itt hagyom, arra az esetre, hogy lássa, ha bejön.

Nevettem, aztán felvettem az italostálcát.

– Minden rendben, Charlie. Harminckét éves és könyvelő.

– Ne hagyd, hogy hülyét csináljon belőled. A külcsín becsapós lehet. A látszat csal.

Nem is tudtam, hogy miért akartam randizni vele. Amikor nyolc hónappal ezelőtt véget ért a kapcsolatom Davisszel, magam határoztam úgy, hogy nem fogok randizni egy darabig. Nem volt se időm, se energiám, amit beleinvesztálhattam volna egy kapcsolatba. Hogy azt már ne is említsem, nem voltak túl jó tapasztalataim a férfiakkal. Tulajdonképpen Ava felvidítására használtam a történeteimet. Tavaly nyáron, a huszonötödik születésnapján szakítottak a barátjával, akivel már hét éve együtt voltak. Középiskolás koruk óta jártak. Hónapokig néztem, hogy maga alatt van, majd rábeszéltem, hogy regisztráljon az egyik társkereső oldalon. Szolidaritásból én is regisztráltam, bár nem állt szándékomban bárkivel is találkozni. Remek ötlet volt: ezen az oldalon ismerte meg a házas Owent. Olyan barátokkal, mint én, aki csak fel akarta vidítani, hamarosan kis híján drogfüggő lett.

Kivittem az italokat az asztalhoz, és felvettem a rendelést a nyolcas asztalnál, bár a műszakom már lejárt. Tulajdonképpen el akartam odázni, hogy át kelljen öltöznöm és készülődni kezdjek a randimra. A kiszolgálást bármikor, amikor csak kedvünk volt, befejezhettük az O’Leary’sben este nyolc után. Ez volt Charlie mottója. Odakint már vár rád egy jó kis marihuána. Ne hagyd, hogy az ajtó seggbe vágjon kifelé. És ezt bárkinek előadta, akinek nem tetszett, hogy már nincs kiszolgálás az asztalnál.

Miután a mosdóban átöltöztem, megmosakodtam, és egy kis szempillaspirállal meg szájfénnyel feldobtam a külsőm, alaposabban belenéztem a tükörbe. Szerencsés voltam, hogy az anyám természetesen tiszta, porcelánbőrét örököltem. Soha nem kellett sok sminket viselnem. Úgy határoztam, hogy kiemelem a zöld szememet fekete szemceruzával, de aztán meggondoltam magam. Így is jó lesz, gondoltam. Valószínűleg ennél azért egy kicsivel több energiát fektethettem volna egy első randiba.

Az első bemutatkozó mondatok után Mason kedvesen viselkedett, úgyhogy tovább cseteltem vele az elmúlt néhány hétben. Jó gyereknek tűnt, akivel nyugodtan elmehetek randizni. Jövedelmező állás, jó modor, elmúlt harminc, de még nem közelített a negyvenhez, nem használt szlenget, egy szó, mint száz, meggyőzött. De ennél azért izgatottabbnak kellett volna lennem. És ami azt illeti, elég sok idő telt már el Davis óta. Ideje volt továbblépni.

Már azelőtt észrevettem, hogy ő meglátott volna. Bementem a raktárba, hogy előrehozzak Charlie-nak pár üveg tequilát, Mason pedig közben körbenézett. Úgy nézett ki, mint a képeken, ez már csak jót jelenthetett. Talán egy kicsivel soványabb volt, mint vártam, de nem volt semmi drasztikus különbség, ami meglepett volna. Közepesen magas volt, jó felépítésű és helyes, de azért nem az a fajta, akinél görcsbe rándul az ember gyomra. Mason is kék inget viselt. Emlékeztetett West professzorra. Különös módon, ettől máris egy picit összerándult a gyomrom.

„Azt nem mondtam, hogy demonstrátorokat nem eszem.”

Megráztam a fejemet, hogy kiverjem belőle a butaságokat, vettem egy nagy levegőt, és odamentem Masonhöz.

Masonnel kapcsolatban az volt az érzésem, mint amikor az ember azt hiszi, hogy valami más folyadék van a poharában, mint ami valójában, és aztán beleiszik. Nem mintha nem szeretné, ami ténylegesen benne van, csak egyszerűen más ízre készült, a szóda helyett mondjuk üdítőre.

Mason buborékos szódaként hatott rám a csapvíz helyett, amit vártam. Lehet, hogy a könyvelő foglalkozása vezetett hamis elképzelésekhez? De sokkal magabiztosabb volt, mint gondoltam.

– Tényleg istenien nézel ki. Nem mintha mást számítottam volna, de csak az arcodról tettél fel fényképet. Nem számítottam rá, hogy nyaktól lefelé is úgy nézel ki, mint Megan Fox.

– Köszönöm. – Bókolt ugyan, de nem tetszett, ahogy végignézett rajtam. Elmentünk vacsorázni a közelbe, aztán visszamentünk az O’Leary’sbe meginni valamit. Egyfolytában a testemet vizslatta, miközben már a negyedik italát itta, ami számomra figyelmeztető jel volt. Három rövidital egy első randi alatt? És mindegyiktől egyre inkább olyan lett a viselkedése, ami egyáltalán nem tetszett.

– Azt mondtad, hogy olasz származású vagy, nemde?

– Nem. Német gyökereim vannak.

Odahajolt hozzám, és az egyik kezét a térdemre tette.

– Mit szólnál, ha egy kicsivel több német kerülne beléd ma este?

Ahhh. Már épp készültem neki megmondani, hogy szórakoztassa saját magát ma éjjel, amikor Charlie közbelépett. A baseballütővel. Odadobta a bárpultra, pontosan közénk, amitől Mason hátrahőkölt.

– Minden rendben? Nem tűnik túl boldognak a hölgy.

Nem akartam jelenetet, csak azt szerettem volna, ha ennek a szörnyű randinak vége szakad.

– Csak nem az apád? – kérdezte Mason.

Figyelmen kívül hagytam, és Charlie-hoz szóltam.

– Minden rendben van. Már úgyis menni készültem.

Mason félreértette. Legurította az italát, és felállt.

– A te lakásod, vagy az enyém?

– Te a tiedbe mész haza, én az enyémbe.

Felém nyúlt, mire én hátráltam egy lépést.

– Menj haza, Mason! Mielőtt még Charlie a seggedbe nem dugja a baseballütőjét.

Mason rájött, hogy eljátszotta az esélyét, úgyhogy kifizette a számlát, és elment. Charlie-ra mosolyogtam.

– Dupla árat fizettettél vele legalább?

– Naná. Seggfejfelár.

Elnevettem magam. Nem akartam elindulni Mason után, úgyhogy leültem egy kicsit a bárpulthoz.

– A randizás szar dolog – sóhajtottam. Nem is csoda, hogy nem gyakran adom ilyesmire a fejemet.

– Én boldog vagyok, hogy a randizás régen nem olyan volt, mint manapság. Különben soha nem találkoztam volna Audrey-val.

Charlie felesége körülbelül tíz évvel ezelőtt halt meg. Az ötvenes évei vége felé járhatott, és szívrohamot kapott.

– Hogyan találkoztatok?

– Régimódian. Egy boltban.

– Aranyos. Csak nem összekoccantak a bevásárlókocsik, mint a filmekben?

– Valami ilyesmi. Audrey ott állt a zöldség- és gyümölcspolcnál, padlizsánt válogatott, és rossz kocsiba pakolta a dolgait. Már majdnem a sor végénél tartott, amikor észrevette. Visszament, hogy megkeresse a sajátját, de közben észrevette, hogy a kocsiban, amit elvitt, egy kézzel írt bevásárlólista volt.

– Elvitte a kocsidat?

– Igen. Visszaadta a listát, és azt mondta: Rossz kocsit vittem magammal. Nem szeretném, hogy kimaradjon valami fontos a bevásárlólistádról.

– És mi volt a listán?

Charlie megvonta a vállát.

– Talán sajt és más hasonló hülyeségek. De engem csak a sajt érdekelt komolyan. Szeretek enni egy szeletke cheddart, mielőtt lefekszem. A többi nem volt fontos. – Charlie maga elé bámult. – Audrey rám mosolygott, a szívem pedig zakatolni kezdett úgy, ahogy előtte soha. Azt hittem, hogy szívrohamot fogok kapni. Le kellett ülnöm pontosan a padlizsánok mellé, hogy levegőt kapjak. Aztán kiderült, hogy nem csak sajt és más hülyeségek voltak a listán, amiket aznap összevásároltam a boltban.

– Lehet, hogy nekem is a boltban kéne próbálkoznom. De az igazat megvallva a randizás szerintem nem nekem való.

– Soha nem próbáltam, de elég nagy bolondságnak tűnik. Az ember egyszerűen csak pipálgatja magában, hogy megvan-e a partnerében az, amit keres. De a valóságban ez mind nem számít. Ha a megfelelő emberrel találkozol, a szíved úgyis tudni fogja. – Kacsintott. – És más testrészeid is.