Julia RedHood

Rózsák alkonyatkor

Daniel és Lucas története

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Ceglédi Jánosné, 2023

Szöveg, borító © Ceglédi Jánosné, 2023

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

https://www.facebook.com/profile.php?id=100090126666020

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-037-7

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

„A halál elsuhan majd közöttünk,

de csak látszólag választ el bennünket,

hogy aztán az örökkévalóságban egyesítsen.”

George Sand

ELSŐ FEJEZET

Egy autó parkolt le a Peckham Roadon, Londonban, az egyetem előtt. Kiszállt egy fiatal férfi, szőke hajába túrt a langyos nyári szél. Elsétált a zöld lombú fák mellett pólóban és farmerban, a kezében egy nagyméretű mappával. Néhány lépéssel máris a pár fokból álló fehér lépcső alján volt és a bejárathoz közeledett. Az önműködő üvegajtó kinyílt, izgatottan sietett be a sárga falú előtérbe. Kevés diák beszélgetett vagy olvasott a szemközt lévő fekete fotelekben pihenve. Jobbra nézett, ahol az aulában egy ember nagyságú és ember formájú szobor volt, úgy tűnt, mintha papírból volna, pedig agyagból készült.

– Örülök, hogy eljöttél – jelent meg az előtérben dr. Gedeon Malik.

– Én örülök, hogy szán rám egy kis időt.

Kézfogással üdvözölték egymást, aztán a kantinba mentek, ami egy kanyar után nyílt. Tágas, sok ablakkal körülvett fényes helyiség volt, szürke, kör alakú asztalokkal és félkörívű pulttal, ahol mindenféle ételt lehetett kapni, frissensültet, süteményt és szendvicset. Páran ettek csak bent, többen voltak kint a belső udvaron, élvezték a napsütést. Dr. Malik és Daniel egy-egy pohár kávéval léptek el a pulttól, hogy mások is sorra kerüljenek.

– Itt legyünk, vagy inkább kint? – kérdezte dr. Malik.

– Inkább kint.

A tanulók halkan beszélgettek a padokon ülve. Daniel felnézett a magas épületre, ami körbefogta az udvart, a barna és fehér, szabályos téglalapokból álló festést erkélyek törték meg. Kék szemébe vakított a nap, ezért hunyorított. Ez a kollégiumi szárny volt, s megismerte azt a teraszt, ahol nemrég még titokban cigarettázott úgy, hogy leguggolt, így senki sem vette észre. Nem akarta, hogy az udvaron sétáló tanárok közül valaki elkapja. Tilos volt cigarettázni az egyetem területén.

Legszívesebben elmosolyodott volna, de inkább komolyságot erőltetett magára, hiszen az ügy is komoly volt, amiért idejött. Helyet foglaltak az egyik padon. Dr. Malik szakállt viselt, szemüveget, barna kalapot, tanítani öltönyt vett fel. Akkor a zakóját bent hagyta az irodájában, gondosan megkötött nyakkendő feküdt kockás ingén.

– Mit hoztál nekem? – mosolygott ősz bajusza alatt.

Daniel izgalmát leplezve biztos mozdulattal nyitotta ki a mappát.

– Tudom, hogy nem egy képet akart – kezdett magyarázkodni. – Viszont ez a legjobb. A többi képem nem méltó...

– Lassan! – szólalt meg kedves hangon. – Ha egy képet enged az ihlet, akkor egyet. Hadd nézzem!

Dr. Malik átvette a mappát Danieltől, figyelmesen követte a tekintetével az összes ecsetvonást. Daniel zavartan pillantott máshová, nagy volt a tét, érezte, hogy ezen múlik a jövője. Legalábbis az első lépés volt a célja eléréséhez. Nem merte nézni volt oktatóját, akinek ráncokkal szegélyezett élénkzöld szeme mindent elárult arról, tetszik-e neki, amit lát.

Daniel pillantása átsiklott a pázsiton, a nevető fiatalokon, egy ölelkező páron, majd megtorpant, arcizma megfeszült, remegett. Észrevett egy magányos fiút, aki az egyik padon ülve, egy terebélyes lombú fa árnyékában lapozgatott egy nagy könyvet. Négy évig tanult itt, művészettörténetet és festészetet, de vele egyszer sem találkozott. Arra gondolt, hogy új tanuló lehet.

– Nos, ez – fogott bele dr. Malik, mire Daniel levette a szemét a fiúról –, gyönyörű.

– Tényleg? – mosolyodott el, és feljebb tolta az orrán fekete keretes szemüvegét.

– Szép a táj – vezette végig az ujját a dombok hátán. – Aprólékosak a házak. Szinte az összes tégla megvan – vigyorodott el úgy, mintha nem is értené, hogyan lehetséges ennyire precíz munkát végezni. – Amikor idejártál is elbűvölt, ahogy dolgoztál egy-egy festményen. Azt hiszem, az sem zavart volna meg, ha közben ágyú dörren a füled mellett. Elhivatott vagy.

Daniel szeplős arca felforrósodott, bizonytalanul dörzsölte meg hegyes orrát, de máris megbánta ezt a furcsa viselkedést. Dr. Maliknak is feltűnt a zavartsága, ám nem tette szóvá.

– Köszönöm – mondta ki végül Daniel.

A tekintete ismét a könyvet bújó fiúra tévedt, akinek vörösesszőke hajába a szél bele-bele kapott.

– Akkor ideje a tárgyra térni – zárta be a mappát, átadta a gazdájának. – Igazán tehetséges vagy és jól ismerlek. De több képet is látnom kell, hogy merjek beszélni azokkal, akik segíthetnek. Ha újra lesz ötleted, és ecsetet ragadsz, hozd el nekem a festményt.

– Persze. Ígérem!

– Van egy üres helyiség, az egyik legforgalmasabb utcában, kiállítások miatt bérli az ismerősöm. Az egyetem diákjainak a műveit is állították már ki ott. Műértők nem jönnek, de annyit biztosan tudok, hogy sokan fogják látni.

– Az nekem bőven elég.

– Ha pedig népszerű lesz a kiállítás, akkor jöhetnek a műértők.

Daniel nehezen tudta kifejezni a háláját. Dr. Malik az egyetemen töltött évek alatt is támogatta őt. A legtehetségesebb diákjai közé sorolta, ha nem a legjobbnak tartotta. Megitták a kávét, aztán egy kézfogással elbúcsúztak egymástól.

Daniel beült az autójába, s végighajtott a hosszú, egyenes úton a téglaszínű épületek között. Nem akart még a kiállításra gondolni, távoli volt és szinte elérhetetlen. Az álom megvalósításának küszöbén állva nehezebben hitte el, hogy valósággá válik, amit régóta tervezett. A jelzőlámpánál lassítva azt érezte egy karnyújtásnyira van a céltól, de annyira vágyott rá, hogy attól tartott az utolsó pillanatban fog kicsúszni a kezei közül.

A gázba taposott, elkanyarodott, majd a fákkal szegélyezett járda mentén parkolt le egy négy emelet magas, régi stílusú épület előtt. Kacskaringós korlát, öt lépcsőfok vezette őt a kétszárnyú ajtóig, ami recsegve nyílt a fakó lépcsőházra. A második emeleten vette elő a kulcsait, a megfelelőt a zárba csúsztatta, halkan osont be a lakásba. A keskeny, de hosszú előszobában szabadult meg a cipőjétől, a falhoz támasztotta a mappát. Balra rögtön a konyhába került, ahol nagy volt a rendetlenség. Át akart öltözni, de mielőtt megtette volna besandított a hálószobába. Alig hallhatóan csoszogott be, a fotelból elpakolta a ruhákat a gardróbba, de hiába volt halk és óvatos.

– Itthon vagy? – jött egy fáradt hangot a háta mögül.

– Igen, anya. Nem akartalak felébreszteni.

– Már ideje volt felkelnem.

Daniel odasétált az ágyhoz, lassan leült, megfogta az anyja kezét, ami a fehér takarón pihent.

– Sokáig hagytalak egyedül? – kérdezte.

– Nem foglalkozhatsz folyton velem.

– Képzeld, meglesz a kiállítás – újságolta boldogan.

– Nagyon büszke vagyok – erőtlenül ugyan, de megszorította a fia ujjait. – Remélem, hogy még látom.

– Biztos, hogy fogod – felelte határozottan. – Gondoskodom róla.

Daniel az édesanyja betegségtől homályos szemébe nézett. Rose bőre papírvékony és sápadt volt, néhol kék erek hálózták be, leginkább a kézfejét. Járomcsontja túl szélessé, az ajka cserepessé vált. Szép arcvonásait már szinte teljesen felemésztette a betegség. Kendőt hordott kopasz, sima fején.

– Csak azért – kezdte, s a homlokára mutatott –, mert ez a valami, ami az agyamban van nem biztos, hogy megkegyelmez nekem a kiállításod miatt.

Rose már belenyugodott abba, hogy a tumor egyszer elveszi az életét. Daniel annál kevésbé volt képes rágondolni. Sosem tette. Bár tisztában volt azzal muszáj volna felkészülnie a legrosszabbra, mégis inkább elterelte a figyelmét, ha a halál szóba került.

– Mit készítsek vacsorára? – kérdezte.

– Egyelőre csak egy kis fényre vágyom és tévére – mosolyodott el Rose.

– Azonnal – válaszolta szinte katonásan.

Felállt, az ablakhoz lépett, és széthúzta a bézs sötétítőket. Azonnal besütöttek a meleg napsugarak. A távirányítót odaadta az anyjának:

– Innentől rád bízom.

Danielt a konyhában lévő rendetlenség láttán szinte szédülés kapta el. Huszonöt éves volt, jelenleg tanárnak tanult, közben az ő feladatai közé tartozott a takarítás. Művészettörténetet és rajzot szeretett volna tanítani. Rájött, hogy a művészeti egyetemen szerzett diplomájával nem könnyű elhelyezkednie. Az édesanyja tanácsára döntött úgy, hogy tanár lesz.

Gyorsan kipakolt mindent a mosogatóból, a szűk, fehérfalú konyhában. A pultra rakta a tányérokat, csak néhányat hagyott a vízsugár alatt, egyszerre az egész nem fért el, csak toronyba halmozva, ami megnehezítette a munkát. Közben hallgatta a tévé halk hangját, amikor váltott a csatorna megnyugodott, de ha hosszú ideig nem történt semmi azonnal rátört az aggodalom. A legszörnyűbb lehetőségek vonultak fel a fejében. Talán az anyja elveszítette az eszméletét. Vagy csak alszik? – tette fel a kérdést, egy kis optimizmusra ösztönözve magát, hogy felgyorsult légzése lelassuljon. Nemsokára egy koppanást hallott, azonnal kirántotta a kezét a vízből, el sem zárva a csapot rohant be a szobába.

– Elejtettem – Rose próbált felülni, de a fia máris segített.

– Visszaadom anya – hajolt le a távirányítóért.

– Már tudom, hogy mit ennék.

– Na, mit?

– Palacsintát.

– Nem lesz túl édes estére? – meglepetten nézett az anyjára.

– Ugyan már! – legyintett Rose. – Csokoládé sziruppal.

– Ahogy akarod.

Daniel örült, látszott is az arcán. Az anyjának gyakran nem volt étvágya, s az, hogy most végre megkívánt valamit boldogsággal töltötte el. És legalább nem kellett a vacsorán gondolkodnia.

Az összes tányér, fazék és evőeszköz tisztán került be a szekrénybe. Amikor a palacsinta elkészítésébe szeretett volna belekezdeni, már kirakta a pultra a műanyag tálat a tésztának, bosszúsan vette tudomásul, hogy nincs otthon elég liszt és a csokoládénak is híján voltak. Kivette a szekrényből a tubust, felpattintva a tetejét jött rá, hogy üres. Bement a szobába. Az anyja elterülve a vékony takaró alatt aludt, oldalra fordította a fejét. Daniel lehalkította a tévét, aztán írt egy levelet, amit az éjjeliszekrényre tett. Ha az anyja felkel és elolvassa, rájön, hogy csak a boltba ment el lisztért és csokoládéért.

Beült az autóba, s a legközelebbi bevásárlóközponthoz hajtott, az először keskeny és rendezett, majd a zsúfolt és zajos utcákon. Ahogy haladt az épületek egyre nagyobbra nőttek.

Üres parkolót találnia nem volt éppen leányálom. Végül befurakodott a szürke Audival egy teherautó és egy kis Ford közé. Ez is úgy sikerült, hogy valaki előtte lassan tolatva kiállt úgy, hogy se neki, se más autóknak ne ütközzön. Az ajtó kinyitása koncentrációt igényelt, nehogy megsértse vele a Ford oldalát.

Amint a bejárat felé haladt morgott magában, de végül belépve a hűvös szupermarketbe mély lélegzetet vett. A kosárhoz érve már egész nyugodt volt. Dühítette az összetömörült rengeteg jármű. Sokat spórolt az autóra, ilyenkor addig rettegett, hogy valaki belehajt vagy meghúzza a fényezést, amíg nem végzett a vásárlással.

Nem csak a vacsorához, másnapra is vett néhány dolgot. A magas és tömött polcokat nézte, kakaó és egyéb édességek között válogatott, amikor a pillantása balra siklott. Azt a fiút látta, akit az egyetem udvarán. Úgy tűnt, hogy tanácstalan. Elindult egy gondolat Daniel fejében, de gyorsan elhessegette. Azonban nem volt szükség arra, hogy cselekedjen, a fiú megtette helyette:

– Bocsánat – szólította meg szerényen. – Tudnál segíteni nekem?

– Persze – hebegte zavartan, miközben végignézett a hullámos, világos vörös hajú fiún, aki térdnadrágot, galléros pólót viselt.

Alacsonyabb volt nála, de csak annyira, hogy ha egymás szemébe néztek a fiúnak fel kellett szegnie az állát.

– Én csak valami harapnivalót keresek – mondta. – Utazni fogok, és nem akarok megéhezni.

– Ott a hűtőben találsz szendvicset – mutatott arra, ahonnét a hűtők zúgása hallatszott. – Nem vagy idevalósi? – vonta le a következtetést.

– Nem. Köszönöm a segítséget!

– Nincs mit.

Daniel figyelte, ahogy a fiú elmegy. Most már értette, hogy miért nem találkoztak korábban az egyetemen. Nem ebben a városban lakott. A csomagtartóba pakolta a holmikat, aztán sietett, hogy hamarabb hazaérjen, minthogy az anyja felébredne. Rose hajlamos volt arra, hogy megrémüljön, ha nem találta otthon a fiát, s korábban nem beszélték meg, hová megy. S ez könnyen megtörtént volna a levél elolvasása előtt. Nem volt jó hatással rá a feszültség és a stressz az állapota miatt. Daniel csendes lakásba lépett be, csak a tévé sustorgott halkan, pont úgy, ahogy ő hagyta. Az anyja békésen aludt, ezért összegyűrte az üzenetet, s kidobta a kukába.

A palacsinta édes illata járta be a helyiséget. Az utolsó tésztára is rákerült a szirup. Daniel csoszogást hallott, ezért megfordult, s már így tette le a tányért az étkezőasztalra, ami fölött az ablakon lévő reluxa résein át a naplemente piros fénye hatolt be a konyhába.

– Anya – sietett oda. – Bevittem volna a vacsorádat.

– Nem feküdhetek örökké.

Rose a fia segítségével ült le az asztalhoz, mielőtt bejött köntöst húzott a hálóruhájára. Egy darabig hallgatag volt, a villával lecsípett egy keveset az előtte párolgó tésztából, a szájába vette, s miután lenyelte így szólt:

– Ez nagyon finom.

– Örülök, hogy ízlik.

– Daniel, tűnődtem valamin.

– Min? – nézett fel a vacsoráról.

– Folyton velem törődsz – a válla leereszkedett, a hangja halk lett. – Önmagaddal viszont nem.

– De igen. Nemsokára valóra válik az álmom.

– Nem erre utaltam.

– Akkor? – rántotta össze két szőke szemöldökét.

– Nagyon rég nem volt barátnőd.

– Anya – sóhajtott fel. – Tulajdonképpen sosem volt. Csak a gimiben. Tudod, fontosabb dolgok érdekelnek.

Rose átnyúlt az asztal fölött, s megérintette Daniel kezét, gondoskodó pillantást vetve rá.

– Ne pazarold el az életed miattam!

Daniel megdöbbent és elszomorodott attól, hogy az anyja bűntudatot érez.

– Sosem... – nehezen jutva szavakhoz ráncolta össze a homlokát. – Nem pazarlás, hisz rólad gondoskodom.

Rose csak bólintott.

Daniel másnap korán ébredt. Egy gyors zuhanyzás után felöltözött, fehér ingbe, fekete nadrágba, s elindult a pár utcával odébb lévő munkahelyére. Ilyenkor mindig aggódott, hogy a távollétében az édesanyja rosszul lesz, ezért a mobiltelefont, mielőtt elhagyta a lakást, az éjjeliszekrényre tette, mint előző délután az üzenetet. Jobb lett volna, ha egy ápolónő vigyáz Rose-ra, de ezt nem engedhették meg maguknak.

A derekára kötötte a mélyvörös kötényt, s beállt a pult mögé a bárban, ami a Melory's nevet viselte. Hangulatos, elegáns hely volt, bőrfotelekkel az egyik sarokban, kocka alakú asztalok álltak középen, puha támlás karosszékekkel. A csíkos tapétán rajzok lógtak keretben.

Daniel, ha itt végzett, tanítani ment egy távolabb lévő gimnáziumba, ahol az óráit gyakran figyelte egyik mentora. Már kevés volt hátra a gyakorlatból, aztán végre elhagyhatja ezt a bárt, ahol éppen annyi fizetést kapott, hogy elég legyen a lakbérre és az anyja gyógyszereire. A tanulmányait hitelből fizette.

Néhányan ültek a nagy ablaknál, halk beszélgetésük nem zavarta meg a csendet. Egy férfi jelent meg, bakancsban csörtetett át a parkettapadlón. Az a kevés tekintet rászegeződött, viszont semmi érdekeset sem találtak a sötét hajú férfiban, ezért tovább folytatták a társalgást.

– Dobj egy sört! – lökte oda, zsebre vágott kézzel.

Az inge lezseren volt kigombolva, enyhén barna, izmos mellkasa közepéig.

– Szebben is kérhetnéd, Brad. – Daniel csapolt egy korsóval, a fickó elé csúsztatta a lakkozott pulton.

– Még most is haragszol? – kortyolt bele az italba.

– Ne itt beszéljünk erről!

– Akkor esetleg nálam? A lakásomra jönnél? – A második mondat gúnyosan hagyta el a száját.

– Fogd be! – Daniel tekintete a jelenlévők között cikázott.

– Ne idegeskedj! Senki sem hallja. Csak haverok vagyunk.

– Akkor ne kérdezősködj úgy, mintha ez másként lenne! – pillantott Bradre szúrós szemmel.

– Pedig másként van.

– Brad! – sziszegte dühösen.

– Attól tartasz, hogy a főnököd megsejt valamit, s pápá – emelte fel a kezét, és integetett, majd felfigyelve Daniel haragos arcára szinte megfulladt a következő kortyban a nevetéstől. Végül komolyságot erőltetett magára. – De tényleg szeretnék veled beszélni.

– Nincs miről – vágta rá, aztán közelebb hajolt Bradhez. – Vége. Érted? Idd meg, aztán takarodj!

– Gyere el hozzám! Hidd el, jó lesz!

Daniel lehajtott fejjel dörzsölte meg a homlokát, s fújtatott.

– De ezt nem kell mondanom – Brad megitta az utolsó kortyot, bár a korsó még nem ürült ki. – Tapasztaltad már.

– Oké! – egyezett bele, nagyokat szuszogva. – Ma este beszélhetünk.

– Remek! – válaszolta, sötét szeme felcsillant, széles ajka mosolyra húzódott. – Várni foglak.

Odadobott egy kis pénzt Daniel elé.

– Tartsd meg a borravalót! – mosolyodott el, majd távozott.

MÁSODIK FEJEZET

Daniel odalépett az ágyhoz. Letette a telefont az éjjeliszekrényre.

– Hívj nyugodtan, ha valami gond van! – mondta az anyjának.

– Nem foglak zaklatni. Szórakozz jól a barátaiddal! Majd mentőt hívok.

– Szó sem lehet róla! Nem tudnám elviselni, ha bajod esne, amíg távol vagyok.

– Mi bánt?

Daniel meglepődött, nem hitte volna, hogy ennyire nyilvánvaló a rosszkedve.

– Miből gondolod, hogy bánt valami?

– Az anyád vagyok. Nem szükséges kimondanod, mit érzel. Egy pillantásodból rájövök.

– Most ezzel ne foglalkozz! Csak pihenj!

– Az még menni fog – mosolyodott el.

Daniel kiment az előszobába. Amikor elhaladt a kerek tükör előtt, belenézett. Megállt, elsöpörte a hajat a homlokáról. Bűntudat tört rá, amiért egyedül hagyja az édesanyját, s gyűlölet, ha a saját tekintetét figyelte. Sok ember szerint nincs mit tenni az ellen, akik vagyunk, nem hazudtolhatjuk meg önmagunkat. Daniel azon gondolkodott, vajon ez akkor is érvényes-e, hogy ha képtelenségnek tűnik elfogadni a tetteinket. Mégis megigazította a ruháját, leporolta a farmerját, bár nem volt piszkos. Beledugta a lábát a cipőjébe, leguggolt, megkötötte a fűzőt. Megint késztetést érzett, hogy még utoljára leellenőrizze, hogy néz ki, de most nem engedett ennek, inkább gyorsan elhagyta a lakást.

Nemsokára bosszankodva ütögette egyik, majd másik ujjával a kormányt a dugóban. Legszívesebben kihajolt volna az ablakon, hogy egy cifrát kiáltson előre. A mögötte lévő autókból dudáltak, már bizsergett a tenyere, hogy ő is hangot adjon a türelmetlenségének. Tisztában volt azzal, hogy csak a harag készteti erre, amit nem a forgalom, valójában az úticélja ragasztott rá. Tudta, hogy le kell zárja a dolgot Braddel, erre pedig nem a Melory's a legmegfelelőbb hely. Abban reménykedett, hogy egy óra alatt megbeszélik. Ez naiv feltételezés volt tőle. A lelke mélyén sejtette, hogy reggelig fog maradni.

Az Abbey Street nyugodt környék volt, egyforma társasházak nőttek ki a földből. Mire Daniel odaért már letelepedett az éjszaka.

Brad Hamiltont a Melory's-ban ismerte meg, három évvel volt idősebb, s egy konditermet üzemeltetett. Nem volt bennük sok közös, csak egy dolog, de az mindkettejüknek elégnek tűnt ahhoz, hogy gyakrabban fussanak össze. Ám a közelmúlt történései kiélezték a kettejük közötti ellentéteket.

Daniel próbált higgadt maradni, amíg felment a lépcsőn, nem vágyott egy újabb összetűzésre. Kétszer kopogott. Nem kellett sokat várnia, hogy Brad ajtót nyisson. Atlétában, melegítőben jelent meg, de dőlt belőle a pacsuli szag.

– Fáradj beljebb! – biccentette.

Daniel a nappaliba érve megállt a szoba közepén, és szétnézett. Minden a helyén volt, egyetlen koszos ruhaneműt sem talált a fotelban. Ez nem volt jellemző az exére.

– Kitakarított helyetted? – kérdezte, viszont azonnal megbánta.

Még hogy nem akar vitát! Hiszen ő kezdeményezi.

– Ne légy ennyire sértődött! – lépett oda hozzá, megérintette a vállát. – Nagyon jól nézel ki.

– Ne kezdd el! – rántotta el magát. – Felesleges, amit csinálsz.

– Többé nem fordul elő, amit a közelmúltban tettem veled – mondta Brad, bár egy kevés megbánás sem érződött a hangján. – Jóváteszem.

– Nem ezért vagyok itt – a földre vetette a tekintetét, a nadrágja zsebébe csúsztatta a kezét. – Köztünk mindennek vége.

– Ugyan már! – Daniel arcára téve a tenyerét megsimította a járomcsontját, ezzel rávette, hogy a szemébe nézzen.

– Megcsaltál – mondta ki, gyors lélegzetvétellel.

– Őszintén sajnálom.

Daniel hátrébb akart húzódni, de Brad utánakapott.

– Engedj el! – pirított rá, viszont a másik férfi tapintása vékony derekán olyan erős volt, hogy hiába fészkelődött.

– Bármit megteszek – ígérte, és volt szerelme nyakához hajolt, mélyen beszívta bőre illatát. – Csak bocsáss meg!

– Többet nemm... akartamm... mondani. – A mennyezetre szegezett tekintettel tűrte Brad ajkainak érintését a kulcscsontján és a kezének tapintását, ahogy a pólója alá siklott. – Mennem kell!

– Maradj velem! – nézett a szemébe, az orrát az orrához nyomva lehelt a szája fölé, majd megcsókolta őt. – Ne mondd azt, hogy te nem kívánod!

Daniel érezte, ahogy libabőrös lesz. Brad csókolózás közben szinte lelökte róla a szemüveget. Lépett egyet hátra, a lapockája a hálószobába vezető ajtóhoz ütközött.

– Könyörgöm! – sóhajtott fel, elmerülve a másik tekintetében. – Fejezzük ezt be!

Még mindig menekülni akart, bár már majdnem a férfi ágyában feküdt.

– Ezt mondod, de nem ezt szeretnéd – nyomta le a kilincset megtartva a másikat, és berontott vele a szobába.

Daniel nem értette, hogyan gyengülhetett el ennyire. Az indulás előtt eltervezte, hogy sziklaszilárd marad, és véget vet az egésznek, de arra eszmélt, hogy a lepedőn terül el, s Brad a csípőjén szorosra húzott övvel bajlódik. Amikor lekerült róla, megrezzent, de próbált magabiztos lenni. Ez volt a legnagyobb hibája. Ez a gyengeség, ami gyűlöletet szült önmaga iránt. A vágyai minden alkalommal elfelejtették vele a gátlásait, mintha Brad a nyelve összes mozdulatával a szájába öntött volna egy darabot magából, s ennek nem bírt ellenállni. Ahogy korábban sejtette: reggelig itt fog maradni.

Ha Bradre gondolt, olyan lett, mint egy gyerek, aki valami rosszat követ el. Ezekben a pillanatokban megszűnt a világ. Ezért fájt neki, amikor kiderült, hogy megcsalta. Mert tudta, hogy más is ugyanezt érzi iránta, pedig azt képzelte ez csak neki adatik meg. Felmászott a párnák közé már a nadrágja nélkül, közben felfalva partnere ajkát és ujjhegyeivel borostás arcát tapogatva.

– És még te azt mondod, hogy vége – Brad végigvezette erős szorítását Daniel csupasz combján. – Én tudom, hogyan kell veled bánni.

– Hé, figyelj... – sóhajtott újra, aztán szóhoz sem jutott, csak fürkészte a szájat, ami beszélt hozzá.

Brad megcsókolta a nyakát, majd a bőrébe suttogta:

– Én tudom, hogy mi jó neked.

– Várj, várj! – szuszogta, mire a másik ránézett.

– Nincs értelme ellenkezned.

– A sze... a szemüvegem – mondta halkan, reszkető csuklóval vette le a szemüvegét, és az éjjeliszekrényre tette.

Később eleredt az eső. Hangosan kopogott az ablakpárkányon. Daniel álmosan pillantott fel a zajra. A hasán feküdt, a vékony pokróc alatt. Brad nehéz ölelése fonódott köré. Meztelen testük összepréselődött a takaró alatt.

– Nem lenne jó örökre így maradni? – súgta Brad Daniel fülébe.

– Nekünk nincs olyan, hogy örökké – válaszolta keserűen.

A szoba sötétjét csak az égen átcikázó villám fényrobbanása törte meg.

– Megint kínoz a lelkiismeret?

Daniel nem felelt, csendben nézte az esőt. Lelkiismeret? Ha lenne, nem itt volnék. Eszébe jutott, hogy valakiről gondoskodnia kell, most ebben a percben is. Bele sem mert gondolni abba, ha az anyja sejtené, hogy nem a barátaival szórakozik egy bárban, ehelyett egy fickóval hempereg, utolsó hónapjait szégyenkezéssel töltené.

– Indulni akarok – ült fel.

Megdörzsölte a szemét, megigazította az izzadságtól csomós haját.

– Vihar van – közölte Brad elégedetten nyújtózkodva. – Muszáj itt maradnod.

Játsszunk még!

– Már nincs kedvem.

– Elérem, hogy legyen.

Brad felkelt a gyűrött párnáról, kis csókokat lehelt Daniel hátára, közben a mutatóujját gerincoszlopa gödrében vezette végig gyengéden.

– Fejezd be ezt az ostobaságot Danny!

– Nem akarok máskor lefeküdni veled. És senkivel sem.

– Nincs választásod. Jobb lesz, ha elfogadod az érzéseidet – húzta őt közel, a mellkasára fektette –, és a vágyaidat.

– Ha egyszer el is fogadom, abban nem te fogsz segíteni.

– Nahát! – lökte oda gúnyosan. – Máris van másik kiszemelted?

– Ehhez semmi közöd.

Brad megragadta Daniel hegyes állát, egyébként is mély hangja akkor még fenyegetőbb lett. Határozottan meredt rá:

– Te az enyém vagy. Ugye, tudod?

– Tévedsz. Köztünk semmi sincs, csak ennyi – fordult el. – Soha nem is volt. Néha összejövünk, és dugunk egymással.

– Miért? Mit szeretnél? Virágot? – nevette el a végét.