SZEKERES IBOLYA

BÁTORSÁG!

A KÁOSZBÓL A FÉLELMEKEN ÁT AZ EGYENSÚLYIG

Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

1. fejezet: Az elakadás oka és a változás elindítója

2. fejezet: Mi az igazság?

3. fejezet: Az írás lélekgyógyító szerepe

4. fejezet: Milyen tapasztalat volt a kisebbrendűségi érzés, és vajon ettől az érzéstől szenvedtem?

Alfred Adler elmélete

Önértékelés – kisebbrendűségi érzés

A kisebbrendűségi érzés – önkép – gondolkodásmód – értelmezés

Kisebbrendűségi érzés – kisebbrendűségi komplexus – emberi akarat

Kisebbrendűségi érzés – emberi szükségletek – tudatos vagy felelős lét – emberi kapcsolatok

5. fejezet: A legfontosabb személyiségelméletek (amelyek segítettek az önmegértés és önismeret folyamatában)

A pszichodinamikus megközelítés

A kognitív viselkedésterápia, CBT (Cognitive Behavioral Therapy)

Viselkedésterápia, BT (Behavioral Therapy)

Kognitív terápia, CT (Cognitive Therapy)

Racionális, érzelmi, viselkedésterápia, REBT (Rational Emotive Behavior Therapy)

A tanult tehetetlenség modellje – Abramson, Seligman és Teasdale (1978)

Albert Bandura – önhatékonyság

Kognitív viselkedésterápia, CBT (Cognitive Behavioral Therapy)

Az egzisztencializmus

Edmund Husserl fenomenológiai módszere

A humanista pszichológia

Összegzés

6. fejezet: A nárcizmus

Sigmund Freud – a pszichoanalízis atyja és a nárcizmus fogalmának bevezetője

Melanie Klein tárgykapcsolat-elmélete

Margaret Mahler énpszichológiája

Karen Horney – a nárcizmus oka, ha a személy nem képes szeretni önmagát

Összegzés

Heinz Kohut – a nárcizmus újraértelmezője

Otto F. Kernberg – a szülő felelőssége a nárcizmus kialakulásáért

J. F. Masterson – a szülő negatív hatása gyermekére

A nárcizmus megjelenési formái

Ősszegzés

Richard Rorty – kegyetlenség kontra együttérzés

Edward F. Edinger – Találjuk meg önmagunkat, legyünk önazonosak!

7. fejezet: Mi határozza meg azt, hogy mi lesz egy emberből? A család, ahová születik, a képesség, amivel születik, vagy ő maga képes dönteni sorsáról? A kérdés tehát az, hogy létezik-e szabad akarat

A szabadság és felelősség fogalma

Determinizmus – szabad akarat – erkölcs

Az emberi gondolkodás

„Hogyan állhat fenn akaratszabadság egy teljesen determinált világban?”

Az emberi viselkedés determináltságának kérdése

Kompatibilizmus, avagy a szabad akarat jelentése is pusztán csak értelmezés kérdése?

Összegzés

8. fejezet: Elveheti a tudomány az embertől a szabad akaratba vetett hitet? A „determinizmus a szabadság leszűkítése, a humanizmus a szabadság kiteljesítése…”

Redukcionizmus – nihilizmus

Mit jelent a szabadság?

Determinált a személyiség, vagy állandó változásban van?

Szabadság és felelősségvállalás

Összegzés

9. fejezet: Összegzés: mit értettem meg önmagamról és a világról

A család

Egyensúly

Emberi kapcsolatok

Kisebbrendűségi érzés – társadalom

A kisebbrendűségi komplexus – neuroticizmus, érzelmi instabilitás

Gondolkodás – tudatosság

Epilógus

Szeretném megköszönni a támogatást és a biztatást családomnak, barátaimnak: Hamar Mártának és Oroszi Viktóriának.

Előszó

Kedves Olvasó, nem egy szokványos könyvet tart a kezében, mivel már a műfaja is nehezen behatárolható. Tartalmaz ugyanis önéletrajzi elemeket és önreflexiót, valamint a saját, megélt élettapasztalatok értelmezésein keresztül egy korrajz is kibontakozik. Ugyanakkor tudományosnak is mondható, mivel az önmegértés és az önismeret folyamatát pszichológiai és filozófiai magyarázatok támasztják alá, hogy elősegítsék egy-egy probléma felismerését és megértését. Az élethelyzeteket és nehézségeket pedig a világ- és a magyar irodalom ismert alakjai teszik még szemléletesebbé és átélhetőbbé.

A könyvem célja kettős: egyrészt az önismeret, önmegértés és önelfogadás folyamatának bemutatása, másrészt rá szeretnék világítani arra, hogy az ember képes bármilyen nehézséget leküzdeni – mint például hátrányos helyzetét vagy képességbeli hiányosságait –, és képes megalkotni önmagát. Az „élet olyan, amilyenné én teszem […] nem pedig olyan, amilyenné a családom vagy a kultúrám tett”.

A saját élettapasztalataim és tanulmányaim alapján reményt és hitet akarok adni azoknak, akik ugyanolyan reménytelennek és kilátástalannak gondolják a helyzetüket, mint én hajdanán. Rendíthetetlenül hiszek abban, hogy az embernek még a legreménytelenebb helyzetben is van választása, ugyanis csakis rajta áll, hogy milyen jelentést ad, azaz mit gondol, és hogyan értelmez egy adott helyzetet vagy tapasztalatot.

Bízom abban, hogy mindaz, ami nekem segített a káoszból eljutni egy kiegyensúlyozottabb életbe, mások számára is útmutatóként szolgálhat a változtatáshoz. A változás ijesztőnek tűnhet, de ne felejtsük el, az önismeret folyamatában a félelmeink jelentik azt az alagutat, amelyen keresztül a sötétségből a tudatosságba érkezünk. „A félelem az igazságot elrejti előlünk, s a szorongássá sűrűsödött félelem az, amely azt feltárja nekünk.” Bátorság!

BEVEZETÉS

Bizonyára nemcsak engem feszített hajdanán a változás szándéka, hanem sokan vannak hozzám hasonlóan olyanok, akik szintén megtapasztalnak egyfajta belső nyugtalanságot, sőt késztetést arra, hogy megértsék életük negatív történéseit, és begyógyítsák a még mindig beforratlan sebeket, vagy megszabaduljanak túlzott önkritikájuktól és negatív önértékelésüktől. Talán vannak olyanok is, akik képtelenek feladni tökéletességük délibábjának kényszeres kergetését, elfogadni az „itt és most” valóságát és az életet, önmagukat és másokat is olyannak, amilyenek, sem jobbnak, sem rosszabbnak. Esetleg állandósult félelemtől és szorongástól szenvednek, nem tudnak nemet mondani, kommunikációjukban, emberi kapcsolataikban nehézkesek, és érzik, hogy „elakadtak valahol az úton”, ez az elakadás pedig akadályozza őket a változásban.

Ez a könyv azért íródott, hogy rámutasson arra, változni bármikor tudunk, mivel változni annyit jelent, mint nézőpontot váltani. Azonban ez nem ilyen egyszerű! Először is a változás szorosan kapcsolódik az emberi észleléshez, vagyis ahhoz a módhoz, ahogyan az egyes ember megtapasztalja és véleményt formál a világról és önmagáról. Az észlelés meglehetősen szubjektív, mivel a múltbeli élettapasztalataink, érzéseink és a pillanatnyi hangulatunk nagymértékben befolyásolja azt, ahogyan a világról, az emberekről és önmagunkról vélekedünk, és ahogyan tapasztalatainkat értelmezzük. Ez azonban magában hordozza a változás lehetőségét is, hiszen egy tapasztalatot számtalan nézőpontból lehet értelmezni. Az eltérő élettapasztalatok, képességek és a velünk született temperamentum miatt viszont azt is be kell látni, hogy minden ember egyedi és megismételhetetlen.

Amikor a régi értelmezéseket teljesen új megközelítések váltják fel, az egyén gondolkodásmódja, önértékelése megváltozik, ami természetesen hatással van énképére is. A változás nyitottá teszi az új kihívásokra, szokatlan megközelítésekre, tapasztalatokra. Képes lesz átélni és megtapasztalni nemcsak a pozitív, hanem a negatív érzéseit is ahelyett, hogy azokat elnyomná vagy elfojtaná. Többé nem akar megfelelni sem a külső, sem az önmagával szemben támasztott irreális elvárásoknak, és az önazonosság útján haladva eljuthat a belső béke és nyugalom állapotába.

Nem létezik végső önkép, mivel az észlelés a valóságról képlékeny. Ennélfogva potenciálisan bármikor képes az ember változni és újrakonstruálni, újraalkotni önmagát. Ez azonban mindig az ő választása és felelőssége. A változás tehát énképünk jellemzője, amely egy konstrukció, egy egyedi, szociálisan meghatározott nyelvi közeg eredménye, amely életünk folyamán állandóan változik pozitív vagy negatív irányba attól függően, hogy kikkel kerülünk kapcsolatba. Elsősorban emberi kapcsolataink határoznak meg bennünket, és ezek hatására válunk azzá a személlyé, akik vagyunk. Életünk ugyanis döntően és szükségszerűen egymásba fonódik más emberek életével, akik a nyelven mint társadalmilag kialakított közegen keresztül formálnak bennünket. Tehát a nyelv, amelyet használunk, meghatározza gondolkodásunkat, gondolkodásmódunk pedig önértékelésünket. Az egyik ember rombolja személyiségünket, a másik pedig nemcsak megszüntetni képes ezt a negatív hatást, hanem még motiválni, inspirálni is tud bennünket, de csakis akkor, ha őszintén együttérez velünk, nem ítélkezik, és elfogad minket olyannak, amilyenek vagyunk.

Egyrészt az agapé, az önzetlen és fenntartások nélküli elfogadás, másrészt a másik ember őszintesége, egyenessége, hitelessége az, ami igazán hatással lehet személyiségünkre. A változás lehetőségét tehát potenciálisan magában hordozza az a környezet, amelybe beleszületünk, vagyis a tágabb értelemben vett társadalom, kultúra és az általuk biztosított szocializáció, vagyis az irányított tanulás. Az embert hátrányos környezetéből csakis gondolkodásának változása és az azzal együtt járó öntudatra ébredés emelheti ki. Gottfried Wilhelm Leibniz szerint az öntudatlanul, ösztöneinek élő, érzései által irányított ember minden társadalmi hierarchia legalacsonyabb fokán foglalhat csak helyet. Hiszen csupán egy dróton rángatott báb, aki pusztán ösztöneinek vagy érzéseinek engedelmeskedik.

Sokan alulszocializált családba születtünk, ahol az elhanyagoltság minden formája megtapasztalható. Az ilyen származás óriási hátrányt jelenthet egy gyermek számára, aki talán fel sem fogja ennek súlyát. Amikor azonban rádöbben helyzetének árnyoldalára, és szembesül mindazzal a rombolással, amit egy ilyen család az önbizalmán és az önértékelésén végezhet, vagy elkezd küzdeni, és mindenáron változni akar, vagy pedig elfogadja, hogy neki csak ilyen élet jutott. Az egyén csakis akkor képes a környezet jelentette hátrányokat feldolgozni, azokat leküzdeni, továbbá azok generációs ismétlődését megszüntetni, ha másképp gondolkodik, mint környezete. Az ember személyiségének változása ugyanis a feltétele bármilyen társadalmi felemelkedésnek és erkölcsi jobbá válásnak.

Szemléletmódbeli változás szükséges velünk született képességeink vonatkozásában is. Nem jelenthet akadályt, és nem nyugodhatunk bele abba a kiábrándító felismerésbe, hogy nem vagyunk sem zsenik, sem különösebben tehetségesek. Akaraterővel, szorgalommal még tanulási nehézségeinken is felülkerekedhetünk, hiszen a tanulás lehet az egyetlen módja a változásnak és annak, hogy kiszakadjunk születésünk által determinált környezetünkből, és megteremtsük a társadalmi felemelkedés lehetőségét.

Habár származásunk és képességünk jelentette korlátaink tudatosulása mindig fájó lehet, leginkább akkor a leggyötrelmesebb, amikor mint gyermek egyedül érezzük magunkat, és nincs olyan ember, akinek fontosak lennénk vagy számítanánk. Hogyan lesz képes szeretni az iskolát egy olyan gyermek, aki nemcsak hátrányos helyzetű családba születik, hanem még a tanulást is kudarcnak éli meg? Az ilyen gyermek számára a világ embertelen, ijesztő és rideg, mert úgy érzi, hogy semmiben sem jó igazán. A riadt kis lélek a reménytelenség sötétségébe burkolózik, és valahol egyedül reszket a semmiben, mert bezárult előtte a fény kapuja.

Ráadásul nincs olyan személy a környezetében, aki felismerné a biztatás és lelkesítés személyiségformáló hatását, amelynek motiváló erejéről pedig már Johann Wolfgang von Goethe a XVIII. században így írt: „Ha egy embert olyannak veszünk, mint amilyen, tulajdonképpen rosszabbá tesszük, de ha olyannak vesszük őt, amilyennek lennie kell, akkor azzá tesszük őt, amivé lehetne.”

Hitessük el a gyermekkel, hogy értékes, hogy képes megtalálni azt a hivatást, amelyik boldoggá és elégedetté teszi őt! Ne hasonlítsuk össze másokkal, mert az talán a félelem, az értéktelenség, a tehetetlenség érzését kelti benne, aláássa önbizalmát, ezáltal bizonytalanná válik. Már Søren Aabye Kierkegaard (1813–1855) dán filozófus és lutheránus teológus felismerte, hogy az egyént az összehasonlítás szorongással és félelemmel tölti el. „A világi szorongás alapja az, hogy az ember nem hajlandó megelégedni azzal a személlyel, aki, vágyik a megkülönböztetésre, még ha az összehasonlítás félelemmel tölti is el.” Mindenki egyedi képességekkel, temperamentummal, családi és kulturális hátérrel rendelkezik, ezért nem beszélhetünk egy bizonyos hivatásról, például jogász, orvos, tanár, amely mindenki számára mérce lehetne. Az ember csak önmagához hasonlítható, és a kiinduló alap mindig az lehet, hogy vajon megvalósította-e a veleszületett potenciált, lehetőséget. Neveljünk bátor, öntudatos embereket, akiket nem tesz értéktelenné az a tudat, ha nem szereznek diplomát!

Bíznunk kell abban, hogy az élet mindig utunkba sodor olyan személyeket, akik emberségükkel segítenek változni, mert egyrészt elfogadnak bennünket olyannak, amilyenek vagyunk, másrészt hisznek abban, hogy képesek vagyunk jobbá válni.

A tanulás, a nevelés és a környezet kulcsfontosságú szerepét ismerte fel a behaviorista pszichológia. John B. Watson, a behaviorizmus atyjának híres mondása: „Adjatok nekem egy tucat egészséges ép gyermeket és az általam megjelölt környezetet felnevelésükre, s garantálom, hogy bármelyiket véletlenszerűen kiválasztva olyan szakembert nevelek belőle, amilyet csak akartok – orvost, ügyvédet, művészt, kereskedőt, főnököt s akár koldust vagy tolvajt is, függetlenül elődei tehetségétől, hajlamaitól, képességeitől, foglalkozásától, s fajától. Beismerem, hogy figyelmen kívül hagyom a tényeket, de ezt teszik azok is, akik szemben állnak ezzel a nézettel, és ezt teszik már sok ezer éve.”

Habár a velünk született képességeknek, temperamentumnak, továbbá a kultúrának, a környezetnek, a családnak, ahová születünk, valamint az emberi kapcsolatainknak fontos szerepe van személyiségünk formálásában, azaz a folyamatos változásban, a változás valójában mindig rajtunk, az egyénen múlik. A változás, vagyis az, hogy milyen emberré válunk, saját felelősségünk. Nem a család, ahová születünk, nem a képességeink, temperamentumunk határoznak meg bennünket. Bizonyos mértékig ugyanis mindig az egyén dönti el, hogy belenyugszik-e egy adott élethelyzetbe vagy pedig átlépve saját korlátait változtat azon. Amikor felismerjük ezt a bennünk rejlő szabadságot, az akarat szabadságát, akkor rádöbbenünk arra a megmásíthatatlan tényre, hogy felelősek vagyunk az életünkért, vagyis azért, hogy milyen emberré válunk.

A választás szabadsága velünk születik, és ez teszi lehetővé számunkra, hogy meghatározzuk jövőnket, felülírjuk képességeinket, hátrányos családi körülményeinket, és változtassunk élethelyzetünkön.

Az emberi választás szabadságának lehetőségét már Immanuel Kant is felismerte, de az ember életében a választás szabadságát és a szabadsággal együtt járó felelősség horderejét elsősorban az egzisztencialisták, közülük is Jean-Paul Sartre emelte ki, aki szerint nagy az ember felelőssége, mert szabadságra van ítélve. Ki van taszítva a világba, minden támasz és segítség nélkül kényszerül megtervezni önmagát, ezért minden tettéért, sőt még a szenvedélyéért is ő a felelős.

Talán a szabad akarat jelenti az ember lényegét és nagyságát, hiszen „sok van, mi csodálatos, de az embernél nincs semmi csodálatosabb” – csak gondoljunk Szophoklész felemelő sorára az Antigoné című drámájában. A szabad akarat és egy ember lényege azonban nem mérhető a társadalom és az emberi személyiség kutatásában használt, a természettudományban alkalmazott pozitivista módszerekkel, mivel azok képtelenek megragadni azt.

Habár tudományosan nem bizonyított, mégis ha feltételezzük, hogy létezik szabad akarat, amelyet az ember lényegének tekintünk, akkor ez potenciálisan magában hordozza a változás lehetőségét, egy emberségesebb, öntudatosabb, méltóságteljesebb egyén és egy jobb emberi közösség, egy boldogabb és teljesebb élet reményét. Hiszen ebben az esetben a személyiség potenciálisan bármikor alakítható és változtatható, mivel egyfelől az ember élete végéig minden pillanatában dönteni és választani kényszerül, másrészt a környezethez való alkalmazkodás folyamatában akaratlanul is változik. Az egyén ugyanis állandó kölcsönhatásban van környezetével, ami azt jelenti, hogy nem csupán válaszol egy külső ingerre, hanem folytonosan tanul is, hiszen mindig tapasztal, és tapasztalatait értelmezi. Másrészt viselkedésével vissza is hat környezetére, és ily módon befolyásolja is a körülötte lévő világot.

Tehát még a legreménytelenebb helyzetben is van egy velünk született erő, amely segíthet nekünk, amely képes még a legkilátástalanabb helyzetet is megváltoztatni: ez a saját akaraterőnk és az ezzel együtt járó szabadságunk.

Míg nem ismertem és nem értettem önmagam, a korai gyermekkorban berögzült rossz alkalmazkodóképesség és viselkedésformák korlátoztak a hatékony emberi kapcsolatok kiépítésében, és akadályozták sikeres társadalmi beilleszkedésem. A világot negatív érzelmeim (félelem, szorongás) és negatív önképem (önvád, önutálat) szemüvegén keresztül láttam, ezért az csak egy ijesztő, baljóslatú helynek tűnt, ahol áldozatként tapasztaltam meg önmagam. Az öntudat racionalitását elnyomták érzéseim, és szubjektív világom foglya voltam, de miután megismertem és megértettem önmagam, öntudatra ébredtem, ami méltóságot adott, és önelfogadást eredményezett. Felismertem a lehetőségeimet, és többé már nem voltam manipulálható.

Az önismeret ugyanis olyan képességeket hív elő, amelyekkel szabályozni tudjuk érzéseinket és cselekedeteinket, és nemcsak érzelmi problémáink feloldásában és megoldásában segít, hanem önérzetet és méltóságot is ad. Képesek leszünk önmagunkat elfogadni olyannak, amilyenek vagyunk, ami lelki béke és harmónia megtapasztalását idézi elő. A gnóthi szeauton – ismerd meg önmagad – több ezer éves bölcsességét tehát igaznak fogadhatjuk el.

A személyiség változásához az önismereten, a szabad akaraton és az emberi felelősségvállaláson túl szorosan kapcsolódik egy másik kiemelkedően fontos alkotóelem is: a bátorság. A bátorság etikus cselekedet és morális kötelesség, mert ahhoz, hogy az ember öntudatos, felelős, döntést hozó lény legyen, ne pedig egy kiszolgáltatott és manipulálható marionettfigura, bátorság kell. Továbbá bátorság kell önmagunk megértéséhez és elfogadásához is, mert egyrészt az önismeret folyamatában fel kell vállalnunk létezésünk minden olyan elemét és tapasztalatát, amelyek ellentétben állnak értékrendünkkel, másrészt szembe kell néznünk félelmeinkkel és felülkerekednünk szégyenérzetünkön. Tehát a bátor és öntudatos személy már nincs kiszolgáltatva ösztöneinek és félelmeinek, és felvállalva választásainak következményeit felelősségteljesen mérlegel és dönt.

Úgy gondolom, hogy az önismeret, a tudatosság és a bátorság egymást feltételezve és kiegészítve az emberi szubjektumban olyan dinamikát hozhatnak létre, amelyet az ember saját akarata szabadságaként tapasztalhat meg.

Ez a könyv egy változás története, amely nemcsak arra próbál választ adni, hogy mit jelent változni, és milyen a változás folyamata, hogyan írható le, hanem arra is, hogyan lehet egy fájdalmas élettapasztalatot vagy egy negatívnak ítélt személyiségvonást, amely hosszú időn keresztül nemcsak az önmegértést akadályozta, hanem az énfejlődés útjában is állt, elfogadni, sőt abban még a jót is felfedezni.

Végül ez a könyv arra is felhívja a figyelmet, hogy érzelmi problémáink nemcsak akkor jelentenek nehézséget, amikor nem akarunk tudomást venni létezésükről, és elfojtjuk őket „tudatalattink mélyébe”, ahol azonban azok észrevétlenül és alattomosan továbbra is éreztetik személyiségromboló és bénító hatásukat, hanem akkor is, ha fel akarjuk tárni, meg akarjuk érteni és el akarjuk fogadni azokat. A szégyellt és elfojtott emlékekről, tulajdonságokról és ösztönökről megtanulni írni vagy beszélni nagy kihívás, hiszen tökéletességünk feladását jelenti, és sebezhetővé tesz. Szembenézni szubjektív világunk végtelenjében rejtőzködő ismeretlen démonjainkkal egy olyan belső utazás, amely bátorságot kíván. A tudatalatti még felfedezetlen terület, és amikor elkezdjük megismerni, nem tudjuk, hogy milyen elfojtott emlékre bukkanunk, milyen félelemmel kell szembenéznünk, és ezeknek milyen hatásuk van személyiségünkre. Ezért mindig szükségünk van egy biztos, támogató közegre, családra, barátokra, hozzáértő szakemberre, akik segítenek kibillent érzelmi egyensúlyunkat helyreállítani, és akik egyidejűleg biztonságot is jelentenek számunkra az önmegismerés és az önelfogadás folyamatában. A belső békéért és érzelmi egyensúlyunkért azonban, amelyet cserébe kapunk, úgy gondolom, érdemes vállalni a kockázatot.

A könyv kilenc fejezetben írja le egy változás folyamatát, amelynek célja nemcsak az önismeret, önmegértés és önelfogadás volt, hanem az ezzel párhuzamosan végbemenő énfejlődés is.

1. fejezet

AZ ELAKADÁS OKA ÉS A VÁLTOZÁS ELINDÍTÓJA

Változásom története szorosan kapcsolódik húszas éveim elején egy szokványosnak ígérkező továbbképzéshez, ahol találkoztam egy nálam jóval idősebb könyvtárosnővel, aki a tanfolyam után nagyon kedvesen ebédelni hívott. Beszélgetni kezdtünk irodalomról, az élet értelméről, és hirtelen a semmiből előhozakodott a következő mondattal: „Ugye kisebbrendűségi komplexustól szenvedsz?” – és hosszas fejtegetésbe kezdett arról, hogyan kellene és hogyan nem kellene viselkednem, mert a körülöttem lévő emberek érzékelik ezt a gyengeségemet.

Attól a pillanattól kezdve elátkozva éreztem magam, és még inkább elhatalmasodott rajtam az évek óta feszítő gátlásosságom, nem szerettem azt a fiatal nőt, aki akkoriban voltam. Változni akartam, más akartam lenni. Megbélyegzettnek éreztem magam, ugyanakkor rémült és dühös is voltam, és nem akartam, hogy erről a „szörnyű” gyengeségemről az emberek tudomást szerezzenek. Úgy gondoltam, ha ezt megtudják, akkor még inkább sebezhető leszek. Ezért elkezdtem tagadni azt, amit valójában mindenki látott és tudott, és ami a személyiségem része volt. Óriási energiát fektettem abba, hogy megpróbáljak tökéletesnek látszani, ami természetesen az ellenkező hatást váltotta ki, mert minél inkább tagadtam ezt a tulajdonságom, annál rémültebbé, sebezhetőbbé és emberi kapcsolataimban gátlásosabbá váltam. Ahelyett, hogy szembenéztem volna félelmeimmel, elfogadtam volna gyengeségeimet, csak futottam önmagam elől. Mivel nem voltam önazonos, megbélyegezve éreztem magam, mint Hester Prynne Hawthorne A skarlát betű című regényben, akinek folyton egy vörös A betűt kellett viselnie a ruháján a szégyen jeleként.

Felismertem és megértettem, hogy többek között ez a személyiségvonás is hozzájárult ahhoz, hogy középiskolás éveimben némaságba burkolóztam, és kiközösítetté váltam. Akkoriban úgy éreztem magam, mint Kosztolányi Dezső túlérzékeny Édes Annája, amikor a biztonságot jelentő falujából Budapestre, Vizy tekintetes úr családjához került. Ahogyan Annát elnémította az idegen környezet embertelensége és kegyetlensége, úgy némított el engem is a középiskolás éveim alatt tapasztalt elfogadás és empátia hiánya. Szavakban nem volt kifejezhető az, hogy mennyire kiszolgáltatottnak, tehetségtelennek és értéktelennek éreztem önmagam. De ilyen voltam valójában?

Nem éreztem motiválónak sem az iskolai, sem az otthoni környezetet, és nem volt egy olyan ember, akinek értékes és fontos lettem volna. Pedig mennyire szerettem volna olyan valaki lenni, aki nem fél a többiektől, aki kiáll önmagáért és a kiszolgáltatott, védtelen emberekért. Annyira egyedül éreztem magam az érzéseimmel és gondolataimmal, és elrémisztett a többiek viselkedése. Kiközösítették és bántották azokat, velük együtt engem is, akik mások voltak, mint a többség, akik gyengének és védtelennek tűntek, és gúnyolták azokat, akik „nem voltak olyan okosak”. Követendő példa volt a nagyhangú, csúfolódó, másokat lenéző, megalázó, kihasználó, fölényeskedő magatartás, ami nem hagyott helyet sem az emberségnek sem a segítőkészségnek. Nem is tudom, hogyan tudtam túlélni ezt az időszakot, hiszen a közösség, akikkel a mindennapjaimat megosztottam, nem olyan emberekből tevődött össze, akik együttéreztek volna a szenvedőkkel, az áldozatokkal és a kívülállókkal, épp ellenkezőleg, megvetésükkel még mélyebbre taszították őket, és velük együtt engem is.

Nagy Lajos íróhoz hasonlóan azonban én mindig a megalázottak, a kiközösítettek és a gyengék oldalán álltam. Nem tudtam elfogadni azt a tekintélyelvű, alá-fölé rendeltséget feltételező szemléletmódot, amely csakis olyan ellentétpárokban képes gondolkodni, mint erős-gyenge, tökéletes-nem tökéletes, jó vagy rossz, és csakis a tökéleteset fogadja el egyetlen igazságként, és a „szürke” igazát nem ismeri.

Megrémisztett és megnyomorított az emberi kapcsolatok hazugsága és embertelensége, nem éreztem sem őszinteséget, sem jóindulatot. Csak lenézést, tekintélyelvűséget, kitűnni vágyást és megfelelni akarást, ami teljesen aláásta önbizalmamat és hitemet a világban. Pedig az ember életében a legfontosabb az emberi kapcsolatainak a minősége: „Mi a közös a romantikában, a jó üzletben és a világbékéért való munkában? Mindegyikhez őszinte párbeszédre van szükség – szerelmesek között, kollégák és versenytársak között, embercsoportok vagy országok között. Martin Buber szerint a kapcsolatok fontosabbak az életben, mint a teljesítmények vagy a célok, fontosabbak, mint az, hogy igazunk van-e, vagy nincs, fontosabbak, mint az, hogy mit birtoklunk.”

Egész gyermekkoromra rányomta bélyegét a tekintélytisztelet úgy a családban, mint az óvodában és az iskoláimban. A családban engedelmességre neveltek, és minden gyermeki ellenállást megtoroltak, habár szüleim legkevésbé sem voltak „tiszteletre méltók”. Tehet arról egy gyerek, hogy milyen családba születik? Az iskolában mégis hátrányát éreztem ennek, mert megbélyegzést jelentett számomra. Hiszen az oktatási rendszer szellemisége, amelyet az iskola közvetített, azt sugallta számomra, hogy csakis azok az emberek értékesek, akik okosak, tehetségesek és szerető, tisztességes családban nevelkednek. Hogyan érezheti magát egy ilyen közösségben az a tizenéves, aki nem kiemelkedően okos vagy tehetséges, ráadásul még a családi háttere sem rendezett, mert az alapvető szükségletei, úgymint anyagi biztonság, elfogadás és szeretet hiányoznak. Súlyos terhet jelentenek egy gyermek számára az olyan szülők, akiket szégyell, mert az állandósult szégyenérzet áthatja létezését, rombolja énképét, önértékelését. Ez történt velem is.

Az iskolában ugyanúgy, mint a családban, engedelmes gyermek voltam, eszembe sem jutott megkérdőjelezni tanáraim szakmai tudását, pedagógiai, pszichológiai jártasságát, őket okolni azért, ha valamit nem értettem. Nem kaptam biztatást, nem éreztem elfogadást, sőt inkább az osztálytársaim előtti megszégyenítésben és megaláztatásban volt részem, akiket ez a tanári magatartás arra bátorított, hogy piszkáljanak. Valószínűleg tanáraim és diáktársaim úgy gondolták, megérdemlem, hogy így bánjanak velem, hiszen én voltam az a személy, aki képtelen volt beilleszkedni, mert más voltam, mint a többiek.

Úgy gondolom, környezetem és neveltetésem tipikus áldozata voltam, és kisebbrendűségi komplexusom egyenes következménye volt annak a nem éppen szerencsésnek mondható családi körülménynek, gyermekkornak és a tágabb értelemben vett oktatásnak, neveltetésnek, szocializációnak, amelyben felnőttem. Ez a társadalmi korszak és a hozzátartozó eszmerendszer csakis egy igazságot ismert el: az „alkalmazkodj, győzz, te légy a legjobb mindenáron” igazságát, amivel képtelen voltam azonosulni. Egyedül éreztem magam a gondolataimmal és érzéseimmel, elszigetelődtem, nem tudtam kapcsolódni, nem tartoztam egy közösséghez, amiért természetesen önmagamat vádoltam. Szocializációm eredményeképpen túlzott önkritika jellemzett, ami odavezetett, hogy fokozatosan minden jó tulajdonságomról megfeledkeztem, és végül már csak a rosszat láttam önmagamból, vagyis azt, hogy gyenge, gyáva, tehetségtelen és nem alkalmazkodó vagyok.

De állíthatjuk-e azt, hogy a „gyenge” emberek, magamat is beleértve, értéktelenek? Szerencsére vannak, akik a „gyengeségre” mint pozitív minőségre tekintenek. Közéjük tartozik Andrej Arszenyjevics Tarkovszkij orosz filmrendező is, aki a Sztalker (1979) című filmjében a „gyengeséget” nagyszerű dolognak tartja, és számára az erő semmi. „Amikor egy ember megszületik, gyenge és alkalmazkodó. Amikor meghal, »kemény« és érzéketlen. Amikor egy fa növekszik, zsenge és hajlékony, de amikor száraz és kemény, meghal. A keménység és erő a halál kísérői. A hajlékonyság és a gyengeség a létezést jelentik. Mert ami megkeményszik, sohasem győz.”

Középiskolás éveimben úgy éreztem, hogy csakis egyetlen igazság létezik: az erősek igazsága, és én mint érzékeny, „gyenge” ember örökre kívülálló maradok, hiszen egyrészt képtelen voltam elviselni az elfogadás és empátia hiányát, másrészt elfogadni egy mindenkire egyformán érvényes igazságot.

De hogyan is beszélhetünk egy mindenki fölött álló univerzális igazságról abban az esetben, amikor minden egyes ember különböző képességekkel, adottságokkal és temperamentummal születik teljesen eltérő családba, környezetbe, korszakba. Ezek a tényezők pedig alapvetően meghatározzák az egyén személyiségfejlődését, észlelését, tapasztalatai értelmezését, érzéseit, gondolkodását, cselekvését, világnézetét és beilleszkedését a társadalomba. A kérdés tehát az, hogy mi jelenti egy ember, egy gyermek értékét. A család, ahová születik? A képesség, amivel születik? Mi az ember lényege, ha nincs két egyforma ember, aki ugyanúgy értelmezné a valóságot? Melyik egyén igazsága az igaz, és melyik győzhet? Ha egyáltalán van valamilyen értelme ezeknek a kérdéseknek…

2. fejezet

MI AZ IGAZSÁG?

„Nem úgy látjuk a világot, ahogyan van, hanem amilyenek mi vagyunk, vagy ahogyan arra neveltek bennünket, hogy lássuk.”

Úgy gondolom, hogy egy mindenkire egyformán érvényes igazság megléte okozta a problémáimat középiskolás éveimben: az „alkalmazkodj, győzz, te légy a legjobb mindenáron” igazsága, amellyel képtelen voltam azonosulni mint túlérzékeny és csendes tizenéves (csendesnek lenni bűnnek számított abban az időben). Nem illettem bele abba az emberképbe, amely elfogadott volt. Tehát nem lehettem önmagam, az én igazságom, vagyis nem mertem felvállalni élettörténetem, véleményem, de olyan sem tudtam lenni, mint amit elvártak tőlem, sem a családban, sem az iskolában. Mivel nem voltam tizenévesen önazonos, olyan, aki felvállalja érzéseit, gondolatait, gyengének, gyávának, nem alkalmazkodónak, butának, tehetségtelennek tapasztaltam meg önmagam, és a „nem vagy elég jó, kevés vagy” érzése fokozatosan elkezdte áthatni létezésem.

Carl Rogers szerint a neurózis egyik oka az önazonosság hiánya. A rés a valódi és az elvárt énem között egyre nagyobb lett, és vele együtt a szenvedésem is. A világ rémisztőnek tűnt, egyedül éreztem magam gondolataimmal, érzéseimmel, nem volt olyan ember, aki megértett vagy elfogadott volna olyannak, aki voltam, és fokozatosan elkezdtem már csak a rosszat látni önmagamban. A környezetemben, az iskolában senki sem volt kíváncsi arra, hogy mit érzek vagy mit gondolok, mert kizárólag a „velem született képességeim”, a családom, valamint alkalmazkodási és beilleszkedési nehézségeim alapján ítéltek meg. Így „logikusan” bejósolva jövőbeni viselkedésem nagy valószínűséggel siralmas és lehangoló eredményhez juthattak.

Az ilyen gondolkodásmód nem tudja megérteni, figyelembe venni és elfogadni az egyén igazságát, vagyis azokat az érzéseket, tapasztalatokat és a tapasztalatok értelmezésének a módját, amely az emberi szubjektumot, az emberi tudatot meghatározza. Csakis azon fáradozik, hogy megfeleltesse a személyt a kor és a társadalom elvárásának, vagyis egy a társadalom által elfogadott kizárólagos, univerzális igazságnak, amelynek egyik alapköve a mindenáron való alkalmazkodás. A cél olyan állampolgárok nevelése, akik megfelelnek egy követelmény- és elvárásrendszernek, amely szerint az adott közösség működik.

Az ilyen gondolkodásmód mellőzi az emberi akaratot, a választás szabadságát, hiszen a legfontosabb a személy mindenáron való beillesztése egy rendszerbe. A másság gondot jelent, mivel nem egy megszokott, ismert és kezelhető viselkedésminta, hanem kiszámíthatatlan, kontrollálhatatlan és a bizonytalanság érzését idézi elő. Egyszerűbb és biztonságosabb sémák, sztereotípiák és előítéletek alapján gondolkodni és létezni a világban, mivel az ilyen lét kiszámítható, bejósolható és bizonyos.

A valóság és a benne létező ember megismerésének egyetlen módja és formája a hagyományos logikán alapuló, általános törvényszerűségeket kifejező, kvantitatív, pozitivista természettudományos kutatási modellel alátámasztható gondolkodás, amit az akkori és a jelenlegi oktatási rendszer is az egyetlen alapvető gondolkodásmódként ismer el és alkalmaz. A különféle módszerek és mérőeszközök alkalmazása azonban az emberi természet kutatásában általánosításhoz vezet, és a természettudományos objektivitás nem képes megragadni azt, hogy valójában mit jelent embernek lenni. Wilhelm Dilthey már a XIX. században szkeptikus volt a pozitivista természettudományos módszereket illetően, és megkérdőjelezte alkalmasságukat az ember és a társadalom kutatásában azt állítva, hogy a természettudományos, kvantitatív módszerek képtelenek megragadni az ember lényegét.

Az emberi lét lényegét, az ember szubjektív világát, az emberi tudatot nem lehet tudományos módszerek alkalmazásával bejósolni vagy vizsgálni, mivel ez általánosításhoz, előítélethez és megbélyegzéshez vezet, a módszer maga pedig nem jelent tudást.

Hogyan is lehetne számokban kifejezni az olyan emberi minőséget, mint az emberség vagy a kitartás? Vegyük például Miguel Cervantes hősét, Don Quijotét vagy Ernest Hemingway Santiagóját! Egy bizonyos nézőpontból mindkettő bolondnak tűnik, míg más oldalról mindkettőjük az emberi nagyság szimbóluma: Don Quijote mély humánuma méltóságot ad a kitaszítottaknak, megalázottaknak, Santiago pedig az elkötelezettség és kitartás jelképe.

Úgy gondolom, hogy a mérhetőség, kiszámíthatóság állandóságot, változatlanságot feltételez, de hogyan is lehetne változatlan egy ember egész életében? Hiszen minden pillanatban új ingereknek, impulzusoknak, tapasztalatoknak van kitéve, amelyek hatással vannak érzéseire, gondolataira, befolyásolják tapasztalatai értelmezését, megváltoztatják cselekedeteit és választásait.

Én sem az a zárkózott és félénk középiskolás lány vagyok, aki hajdanán voltam. Ezzel csakis az bizonyítható, hogy nem létezik végső önkép, hiszen minden ember folyamatosan változik, ahogyan a körülötte lévő világ is, és ez a folytonos változás módosíthatja valóságészlelését. Gondoljunk csak arra, hogy amikor szerelmesek vagyunk, a körülöttünk lévő világ csodálatos, amikor elhagy a szerelmünk, a világban mindent negatívan látunk. Egy jól tanuló, magabiztos, szeretetben, jóllétben, biztonságban élő gyermek a valóságot a lehetőségek tárházának látja, ezzel ellentétben a nehezen tanuló, szorongó, hátrányos helyzetű diákot a világ félelemmel tölti el.

Ha a világ úgy létezik, ahogyan én tapasztalom meg, vagyis ahogyan az egyes ember látja, akkor a valóság nem lehet objektív. Minden ember másképpen tapasztalja meg és értelmezi a világot, hiszen az emberek különböznek temperamentumukban, mentális képességeikben, észlelésükben, gondolkodásukban; emlékezetük, figyelmük is eltérő. Más családba, kultúrába születnek, és mindez hatással van arra, ahogyan önmagukról és a világról vélekednek. A világ tehát csakis egy ember által magyarázott világ lehet.

Miért fontos ezt felismerni? Azért, hogy megértsük azt, hogy az igazság ember által létrehozott, tehát szubjektív, azaz egy vélemény, egy nézőpont, és nem létezik egy mindenkire érvényes igazság, mivel annyi igazság van, ahány ember. Az ember ugyanis úgy működik, hogy mindent, amit megtapasztal, értelmez, vagyis élete eseményeinek valamilyen jelentést ad, mivel meg akarja érteni élettapasztalatait, hogy élete értelmet nyerjen, és az őt körülvevő kaotikus és rémisztő univerzum rendezetté, felfoghatóvá váljon.

Nincs két egyforma ember, aki ugyanúgy tapasztalná meg a valóságot, vagy az azonos tapasztalatokat ugyanúgy értelmezné. A világ és benne az egyén tehát olyan lesz, mint amilyennek értelmezi. Ezért fontos, hogy milyen jelentést társítok a világhoz és önmagamhoz. Az ember élettapasztalatai alapján fokozatosan alkotja meg önmagát, személyiségét, és élettörténetét meghatározza az, ahogyan tapasztalatait értelmezi. Önmagáról és a világról történetekben gondolkodik, felépít a tudatában egy világot, amit folytonosan változó értelemmel tölt meg, ezért bármilyen emberi érték vagy az élet bármilyen értelme, és maga az igazság is ember által létrehozott.

Minden ember felelős azért, hogy mit gondol önmagáról és a világról, ugyanis az élet értelme nem születik velünk. Az ember feladata értelmet adni életének. Az ember olyanná lesz, amilyenné önmagát teszi. Ezért nagy a felelőssége, mert szabadon kell dönteni az életéről, minden támasz és segítség nélkül kell megterveznie önmagát. Minden tettéért, sőt még a szenvedélyéért is ő a felelős, és céljai megvalósításában is önmagát kell legyőzni és nem a világot.

Az egyes ember igazságát, vagyis az ember tapasztalatainak értelmezését, a jelentésadást nem lehet pusztán csak logikus gondolkodással vagy tudományos módszerekkel feltárni, megismerni, és ily módon megérteni, hogy mit jelent embernek lenni. Ha meg akarjuk érteni az ember személyiségét, az ember szubjektív világát, vagyis az emberi tudatot, azt csakis elbeszélő, azaz narratív gondolkodással tehetjük meg. Ha meg akarjuk ismerni az embert, meg kell ismernünk az érzéseit és az élettörténetét, vagyis azt a jelentést, amelyet önmagának és a világnak adott. Az ember ugyanis életéről, élettapasztalatairól történetekben gondolkodik, amelyekhez valamilyen jelentést fűz, amit bármikor újraértelmezhet, új jelentést, értelmet adva a réginek. Ez azt jelenti, hogy ily módon az ember élete folyamán bármikor képes változni, azonban a változásról mindig csakis ő maga dönthet.