Fekete Tőr Testvériség 17.

Ajánlás

Neked ajánlom ezt a könyvet.

Visszatértünk, te meg én.

Csodálatos érzés itthon lenni.

Puszi!

Köszönetnyilvánítás

Sok köszönettel tartozom a Fekete Tőr Testvériség olvasóinak! Hosszú, csodálatos és izgalmas utazásunk folytatásaként már alig várom, hogy megtudjam, mi történik legközelebb ebben a világban, amit mindannyian annyira imádunk. Ezenkívül szeretném megköszönni Meg Ruley-nak, Rebecca Scherernek és mindenki másnak a JRA-nél, valamint Lauren McKennának, Jennifer Bergstromnak, a Gallery Books és a Simon & Schuster egész családjának.

Hála illeti a Waud csapatát, mindannyiótokat szeretlek. Őszintén. És mint mindig, bármit teszek is, a családom iránti szeretetből és csodálatból teszem (beleértve mind a vér szerinti, mind az örökbe fogadott tagjait).

Ó, és köszönöm Naamah-nak, kettes számú írói asszisztensemnek, aki ugyanolyan keményen dolgozik a könyveken, mint én!

Kifejezések és tulajdonnevek magyarázata

ágyas: Kiválasztott, akit kitanítottak a szerelem művészetére.

alantas: Az Alantasok Társaságának tagja; lélek nélküli ember, akinek az a célja, hogy a vámpírokat megölje. Csak akkor hal meg, ha szíven szúrják. Ha nem, korlátlan ideig élhet. Nincs szüksége evésre vagy ivásra, és képtelen a szexre. Idővel a haja, a bőre és a szivárványhártyája elveszíti pigmenttartalmát, és kifakul. Haja szőke, arca fakószürke lesz, a szeme kivilágosodik. Babahintőpor-illata van. Beavatása után, amelyet az Omega végez el, mindig magánál tart egy kerámiaurnát, amelybe a szívét helyezik, miután eltávolították a testéből.

Alantasok Társasága: Gyilkosok rendje, akiket az Omega hívott életre azzal a céllal, hogy a vámpírokat kiirtsák.

álcázás: Egy adott fizikai környezet elrejtése, helyette egy illúzió megteremtése.

ártatlan: Szűz.

átváltozás: Egy vámpír életének kritikus időszaka: ekkor válik felnőtté. Vért kell innia az ellenkező nem egyik tagjából, hogy életben maradhasson. A folyamat után már nem tud kimenni a napfényre. Ez általában a vámpírok húszas éveinek közepén következik be. Van olyan vámpír – elsősorban a férfiak között –, aki nem éli túl az átváltozást. Az átváltozás előtt a vámpírok fizikailag gyengék, szexuálisan éretlenek, és nem fogékonyak a testi vágyakra, valamint nem tudnak láthatatlanná válni.

az Árnyék: Időtlen birodalom, ahol a halottak újra találkoznak szeretteikkel, és továbblépnek az örökkévalóságba.

az elit: Az arisztokrácia társadalmának legfelsőbb köre, hasonló a György régensherceg uralkodása idején hatalmon lévő angol arisztokráciához.

az Első Család: A vámpírok királya és királynéja, valamint a gyermekeik, ha vannak.

bajtárs: Férfiak egymás között használt kifejezése, amely a kölcsönös tiszteletet és szeretetet mutatja. Szabad fordításban „drága barátom”.

bosszúállás: Halálos megtorlás, amit általában a szeretett nő férfi társa hajt végre.

elátkozott hasonmás: A gonosz, elátkozott iker, aki másodikként született.

életőr: Egy személy saját testőre, aki engedélyt kapott arra, hogy öljön. Ebbe a tisztségbe csak a király nevezhet ki valakit.

elkülönítés: Állapot, amelyet a király szab ki egy arisztokrata nőre, ha annak családja ezt írásban kérelmezi. A nőt ezzel a védelmező kizárólagos gyámsága alá helyezi, aki általában a család legidősebb férfi tagja. A védelmezőnek törvényes joga meghatározni a nő életének minden pillanatát, valamint belátásától függően korlátozhatja a külvilággal fenntartott bármilyen kapcsolatát is.

elnök: Hatalommal és befolyással rendelkező személy.

Fekete Tőr Testvériség: Magasan képzett vámpír harcosok szövetsége, akik a fajukat védik az Alantasok Társasága ellen. A fajon belüli fajnemesítésnek köszönhetően a testvérek rendkívüli fizikai és mentális képességekkel rendelkeznek, valamint képesek a gyors öngyógyításra. Többnyire nem vér szerinti testvérek. A testvériségbe csak az kerülhet be, akit az egyik tag javasol. Természetüknél fogva agresszívak, szeretnek titkolózni, és csak saját magukban bíznak. Legendás alakok, a vámpírtársadalom tisztelettel övezett tagjai. Csak nagyon súlyos sérülés okozhatja a halálukat, mint például lövés vagy a szíven ejtett késszúrás.

fél: Női vámpír, aki egy férfihoz tartozik. A nők általában csak egy férfit fogadnak el párjukként, mivel a férfi vámpíroknál nagyon erős a territórium védelme.

félelmetes: A kifejezés a férfi szexuális potenciájára utal. Szó szerinti fordításban: „méltó arra, hogy egy nőbe hatoljon”.

gyám: A keresztapa vagy keresztanya megfelelője.

herceg: A vámpírarisztokrácia legfelső szintje, közvetlenül az Első Család és az Őrző Kiválasztottjai után következik a ranglétrán. Ebbe a rétegbe születni kell, nem átruházható.

hűségesek: A szolgák osztálya a vámpírtársadalomban. Régi, konzervatív szokás szerint szolgálják uraikat, amihez hagyományos ruházat és viselkedés társul. Képesek kimenni a napfényre, és viszonylag hamar öregszenek. Átlagéletkoruk körülbelül ötszáz év.

kereszt: A dicsőséges halál szimbóluma az ősi nyelvben.

Kiválasztottak: Női vámpírok, akiket arra választottak ki, hogy az Őrzőt szolgálják. A múltban inkább szellemileg, mint időbeli síkon voltak együtt, ám ez megváltozott az utolsó Nemző megjelenésekor, aki felszabadította őket a Szentélyből. Mivel az Őrző eltávolította magát a pozíciójából, a Kiválasztottak teljesen önállóak lettek, és a földi életet tanulják. Továbbra is kielégítik a testvériség egyedülálló tagjainak táplálkozási igényeit, valamint azon testvérekét, akik nem tudnak inni a felükből, vagy megsérültek.

a Kripta: A Fekete Tőr Testvériség szent sírja. Szertartási terület is egyben, valamint az alantasok urnáinak őrzőhelye. Az itt megtartott szertartások közé tartozik a beavatás, a temetés és a testvérek ellen folytatott fegyelmi eljárások. A testvériség tagjain, az Őrzőn és a beavatandó jelölteken kívül senki más nem léphet be ide.

leelan: Becéző kifejezés, amely szabad fordításban annyit tesz: „legdrágább kincsem”.

malőr: A kifejezés egy olyan elhibázott döntésre utal, amely jellemzően azt eredményezi, hogy egy jármű vagy valamiféle motorizált szállítóeszköz működése leáll, vagy jogos tulajdonlása veszélybe kerül. Például, amikor valaki benne hagyja a slusszkulcsot az autójában, miközben éjszakára leparkol vele egy ház elé, majd eme óvatlansága ahhoz vezet, hogy egy ismeretlen harmadik személy eltulajdonítja a járművet. Ezt nevezzük malőrnek.

mama: Anya. Egyszerre lehet a fogalom megjelölésére és kedveskedő kifejezésként is használni.

manipulátor: A vámpírok faján belüli alfaj, akiket többek közt az jellemez, hogy képesek befolyásolni mások érzelmeit (azzal a céllal, hogy energiát cseréljenek). A történelem során hátrányosan megkülönböztették őket, és volt olyan korszak is, amikor a vámpírok vadásztak rájuk. Már kihalófélben vannak.

nalla (nő) vagy nallum (ffi): A szeretet kifejezésének szava. Jelentése „drága”.

az Omega: Gonosz, misztikus alak, akinek legfőbb célja a vámpírtársadalom megsemmisítése, mert megharagudott az Őrzőre. Időtlen birodalomban létezik, hatalmas ereje van, ám életet nem tud teremteni.

az Őrző: Misztikus lény; a király legfőbb tanácsadója, a vámpírarchívum őrzője, valamint az előjogok szétosztója volt. Egykor időtlen birodalomban létezett, és rendkívüli erővel rendelkezett. Életet is képes volt teremteni – így hozta létre a vámpírok társadalmát. Önként mondott le a szerepéről valami más kedvéért.

parancsoló: Férfi vámpír, aki feleségül vett egy nőt. Egy férfinak több felesége is lehet.

perzselő: Az egyén kritikus gyengeségére utal. A gyengeség lehet belső – például szenvedélybetegség – vagy külső, például egy szerető.

rítus: A becsület visszaállításának rituális módja, amelyet a sértő fél ajánl fel. A sértett, ha elfogadja, megválaszthatja a fegyvernemet, amellyel lesújt a sértőre, aki védekezés nélkül kénytelen elszenvedni a támadást.

termékenységi időszak: A női vámpírok termékeny időszaka; általában két napig tart, és erős szexuális vágy kíséri. Körülbelül öt évvel azután következik be először, hogy a nő átváltozott, azt követően pedig csak tízévente egyszer. Bizonyos mértékben minden férfira hatást gyakorol, ha egy termékenységi időszakában lévő nő közelében van. Veszélyes időszak ez, mivel könnyen kitörhetnek harcok vagy konfliktusok a versengő férfiak között, főleg, ha a nő nem férjezett.

uram: Tiszteletteljes kifejezés, amellyel a szexuálisan alárendelt szólítja meg a domináns felet.

vájó: Kínzóeszköz, amelyet arra használnak, hogy kivegyék vele egy ember szemét.

vámpír: A Homo sapienstől elkülönült faj tagja. Az életben maradáshoz inniuk kell az ellenkező nem egyik tagjának véréből. Az emberi vér által is életben tudnak maradni, ám az abból nyert erejük nem sokáig tart. Az átváltozást követően – amely általában húszas éveik közepén következik be – nem tudnak kimenni a napfényre, és rendszeresen kell vért inniuk valaki vénájából. Nem képesek egy harapással átváltoztatni az embereket vámpírrá, vagy azzal, hogy a vérüket isszák, ritka esetben azonban házasodhatnak velük. Képesek láthatatlanná válni, amikor akarnak. Ehhez azonban nyugodtnak kell lenniük, koncentrálniuk kell, és nem vihetnek magukkal nehéz tárgyat. Ki tudják törölni az emberek emlékeit, feltéve, ha azok rövid távúak. Egyesek képesek olvasni mások gondolataiban. Az átlagéletkoruk néhány ezer év, egyes esetekben még ennél is több.

védelmező: Egy személy gondviselője. A védelmezőknek különböző fokozataik vannak, amelyek közül a legnagyobb befolyása annak van, aki egy elkülönített nő gondviselője.

vérrabszolga: Férfi vagy női vámpír, akit egy másik vámpír tart az uralma alatt táplálkozási igényeinek kielégítésére. A vérrabszolgatartást a törvény már tiltja.

verseny: Két férfi konfliktusa, akik azért harcolnak, hogy egyikük a nő párja lehessen.

visszatérő: Az a személy, aki élve visszatért az Árnyékból. Nagy tisztelettel veszik körül, és becsülik szenvedéseiért.

1.

Eliahu Rathboone-ház

Sharing Cross, Dél-Karolina állam

– Megölöm! Meg fogom ölni!

Rick Springfield – nem, nem az énekes, különben is, a szülei nem tudtak volna valami jobb nevet kitalálni neki? – felállt a franciaágyra, és mint egy tölcsért, felcsavarta az aktuális havi Vanity Fair magazint. Még szerencse, hogy az internet elszívta a reklámok többségét, és az újságok vékonyabbak lettek, így szorosan össze tudta tekerni a színes lapokat, hogy fegyverként használja a tekercset.

– Ne nyissuk ki az ablakot, hogy ott menjen ki a denevér?

A segítőkész javaslatot az a nő – nevezetesen Amy Hongkao – tette, akit Rick mindenáron le akart nyűgözni. Egészen mostanáig nagyon jól alakult a hétvégéjük. Péntek délben, mindkettejük munkanapjának közepén jöttek el Philadelphiából, így még a forgalom sem okozott nekik gondot. Körülbelül nyolc órakor érkeztek az Eliahu Rathboone panzióba, miután bedőltek az ágyba – melyen Rick jelenleg egyensúlyozott –, majd másnap reggel háromszor is szeretkeztek.

Most vasárnap este volt, ami azt jelentette, hogy holnap kora délután indulnak haza, igyekezve elkerülni a part menti hóviharokat…

A denevér Rick feje felé repült, mint egy molylepke, cikcakkban, szárnyával összevissza csapkodva, mintha részeg volna.

Rick előhívta baseballtudásának emlékeit, felvette a megfelelő testhelyzetet, hátralendítette az összecsavart magazint, és suhintott egy nagyot.

Az az átkozott denevér ugyan kitért az útjából, ő azonban nem tágított: a karja a célra tartva folytatta a mozdulatot, ám célpont hiányában úgy előredőlt, ahogy az agyrázkódás kiskönyvében le van írva.

– Rick!

Amy utánakapott, ám mivel épp csak a combját érte, mindössze löknie sikerült rajta egy nagyot, mire Rick belekapaszkodott a keze ügyébe kerülő első dologba: a barátnője fejébe. Amikor izzadt tenyere belemarkolt a hajába, mindkettejük száját egy-egy cifra káromkodás hagyta el.

A denevér na-ehhez-mit-szólsz-te-szarházi stílusban egyenesen feléjük száguldott. Rick férfiasan felsikoltott, hátrahőkölt, miközben levert egy lámpát. Amikor az összetört a földön, hirtelen minden világosság kihunyt a szobában, csupán az ajtó alatti résen át beszűrődő fény nyújtott némi támpontot a tájékozódáshoz.

Rick úgy vágta hasra magát az ágyon, mintha takaró lenne, magával húzva Amyt is. Összekapaszkodva feküdtek, ziháltak ebben a romantikusnak legkevésbé sem nevezhető helyzetben.

Az egész inkább egyfajta aerobikedzésre hasonlított, melyet arra a régi „I Will Survive” slágerre végeztek.

– Biztosan a kéményen át jött be, a kandallón keresztül – állapította meg Rick. – A denevérek nem terjesztenek veszettséget?

A 214-es szobába került istencsapása továbbra is a fejük fölött körözött – Rick reményei szerint háromezer méter magasan, egy kicsivel sem közelebb. A vijjogás és szárnycsattogás egészen félelmetes volt, annak ellenére, hogy az egész állat egy szelet kenyérnél nem volt nehezebb. A sötétség volt az, ami rémületes hatást keltett. Rick férfi lévén, hősiesen – és persze, hogy jobb színben tűnjön fel a nő előtt, akivel még csak most kezdett randizni – meg akarta oldani a problémát, a félelme azonban azt súgta neki, jobb volna, ha a feladatot inkább valaki másnak adná át.

Még mielőtt első közös hétvégéjükről szárnyra kelnek a híresztelések, és mindenki arról beszél majd, mennyire vigyázni kell a denevérekkel, na meg kéthetes injekciókúrának lennének kénytelenek alávetniük magukat.

– Ez nevetséges – Rick az arcához közel érezte Amy mentolosfogkrém-ízű leheletét, és bár még mindig nagy veszélyt jelentett rájuk a denevér, kellemesen simultak össze. – Fussunk az ajtóhoz, és menjünk le a földszintre a recepcióhoz! Biztosan nem ez az első ilyen eset, különben is nem Drakula…

Ekkor kinyílt az ajtó.

Nem jelezte kopogás, a sarokvasak sem nyikorogtak. Semmi nem utalt arra, hogyan tudott kinyílni, mivel senki sem állt a bejáratban.

A folyosót megvilágító fény úgy áradt be a szobába, mint egy fuldoklónak nyújtott segítő kéz, ám a megkönnyebbülés rövid ideig tartott. Egy alak bukkant elő a semmiből, elzárva a fény útját. Az egyik pillanatban még semmi nem volt az ajtófélfák között, a következőben már egy hosszú hajú férfi hatalmas körvonala jelent meg benne. A válla olyan széles volt, mint egy nehézsúlyú bokszolóé, hosszú karja izmos, a lába, mint két acélgerenda. Mivel a fény hátulról világította meg, az arcát nem lehetett látni, aminek Rick kimondottan örült.

Az alak felbukkanása, termete és illata alapján ugyanis – kölni volt, de nem hamis és nem is üvegből származó – biztos volt benne, hogy az egész csak egy álom lehet.

Vagy rémálom.

Az alak a szájához emelte a kezét – vagy legalábbis úgy tűnt. Talán kivett egy tőrt a mellkasán lévő tartóból?

Egy ideig minden mozdulatlan volt. Aztán egyszer csak előrenyújtotta a mutatóujját.

A denevér minden logikának ellentmondóan úgy repült oda a férfihoz, mintha a gazdája hívta volna, és miközben leszállt a kezére, egy mély, akcentussal beszélő hang hatolt be Rick agyába. Mintha nem is a fülén keresztül jutott volna el hozzá, hanem a homloklebenyén át.

Nem szeretem, ha a birtokomon megölnek valamit, ráadásul őt szívesebben látom itt, mint magukat.

Valami lecsöppent az ujjáról. Valami piros és félelmetes. Vér.

Az alak úgy vált köddé, ahogy a semmiből előbukkant: egyetlen pillanat alatt, egy pánikba esett, riadt szívdobbanás alatt. Mivel a folyosóról érkező fénynek már semmi nem állt útjába, a halványsárga megvilágítás elárasztotta a szoba sötétjét, láthatóvá téve a mintás szőnyeget, a rendetlenül hagyott, nyitott bőröndöket és az antik komódot, ami annyira tetszett Amynek, amikor megérkeztek.

Olyan átlagos, olyan szokványos volt.

Kivéve, hogy az ajtó magától csukódott be.

Mintha valaki a gondolatának erejével hatott volna rá.

– Rick – szólalt meg Amy vékony hangon. – Mi volt ez? Talán álmodom?

A fölöttük lévő, üresnek hitt padlásról súlyos, lassú léptek zaja hallatszott.

Rick gondolataiban ekkor egy másik gyermekkori emlék is felrémlett. Ez nem a városi parkról vagy a Little League baseballpályáról és a csíkos, mini Yankees-mezről szólt, amit oly büszkén viselt. Nem. Ezt az emléket a nagymamája vidéki házában szerezte, ahol nyikorgott a lépcső, és az első emeleti folyosó olyan kísérteties volt, hogy felállt tőle a szőr a tarkóján… Mert egy hátsó szobába vezetett, ahol egy lány meghalt tuberkulózisban.

Zihálás. Nehézlégzés. Fojtott sírás.

Rick minden éjszaka pontban hajnali kettő óra harminckilenc perckor riadt fel ezekre a hangokra. És minden alkalommal csend honolt ezután, pedig a kísérteties hangú lihegés keltette fel, mintha a saját fülében hallotta volna, ahogy levegő után kapkodnak. A sűrű, koromfekete csend felemésztette a múlt visszhangjait, azzal fenyegetve, hogy végül őt is elnyeli, így nem marad itt belőle semmi, pusztán egy üres ágy meg az a meleg hely, ahol egykor élő teste hevert.

Rick egy gyerek túlélési ösztönének teljes bizonyosságával tudta, hogy az a csend, az a borzalmas némaság a kislány halálának pillanata volt. Egy végtelen és gyötrelmes folyamat tetőpontja, melyen minden este átesett, pontosan abban a pillanatban, amikor itthagyta a földi életet.

Amikor az akarata elveszítette a küzdelmet, amikor a teste életfunkciói leálltak, véget ért a sír felé tartó hosszú útja, megérkezett. A vég nem nyüszítő hang kíséretében jött el, hanem borzalmas csend által körülvéve, ahogy egyszerűen csak elillant belőle az élet.

Félelmetes dolgok voltak ezek az akkori kilencéves fiú számára.

Soha még egyszer nem érzett ehhez fogható zavartságot és rettegést. Az élet azonban megtalálta a módját, hogyan kézbesítse neki ezt a csomagot egy érzelmi lakcímre, ahol képtelenség volt visszautasítani a szolgáltatást, nem aláírni a papírt, és nem átvenni a küldeményt.

A múlt mindig változtathatatlan, ahogy a jövő mindig csak feltételes. Egy spektrum két végpontjaként az egyik beton, a másik levegő, a kettő között zajló jelen pedig egy igazi, valós pillanat, egy fix pont, melyen az élet súlya lóg és hintázik.

– Ez egy álom? – kérdezte újra Amy.

Amikor Rick ismét úgy érezte, képes megszólalni, azt suttogta válaszul:

– Inkább nem szeretném megtudni.

*

Murhder alakot öltött a régi kúria padlásán, és odasétált az egyik manzárdablakhoz. Úgy vélte, vámpír létére szép gesztusnak lehetne tekinteni a denevér megmentését, feltéve, hogy az emberi mitológiát vesszük alapul.

És persze annak ellenére, hogy az állat, mely felnyalta a mutatóujjából előbuggyant vércseppet, fel sem tudta fogni, hogy valaki éppen megmentette az életét.

A valóságban azonban nem sok közös volt benne és a denevérekben. A vámpíroknak, hogy megőrizzék erejüket és egészségüket, az ellenkező nem egyik tagjából kell inniuk – ezt a táplálékot neki évek óta nélkülöznie kellett. Sokkal alantasabb forrásból kényszerült hozzájutni az életet adó vérhez. A denevérek többsége ezzel szemben rovarokkal táplálkozott, habár nyilvánvalóan ez alól is volt kivétel, amit az is bizonyított, amit most kínált ennek a kis emlősnek. A két faj úgy különbözött egymástól, mint kutyák a macskáktól, a Homo sapiens mégis összekapcsolta őket a könyvekben, filmekben, tévében és ehhez hasonló fórumokon.

Murhder kinyitotta az íves tetejű ablak egyik szárnyát, kinyújtotta a kezét, és lerázta róla a denevért. A kis állat kiszállt az éjszakába, átrepült a felkelő hold ragyogó arca előtt.

Amikor Murhder néhány évszázaddal ezelőtt megvette az Eliahu Rathboone panziót eredeti tulajdonosától, azt tervezte, egyedül él majd benne öregkorában. De nem így lett. Húsz éve, mialatt éppen virágkorát élte, az összeomlása következtében elfogta az őrület gyötrelme, megtébolyodott, egyedül kóborolt az üres szobákban, azt remélve, hogy az elméje követi példáját, és kiűzi emlékezetéből a lelkét romboló képeket.

De nem járt szerencsével. Mármint ami az egyedüllétet illette. A házzal együtt személyzetet is kapott, akiknek szükségük volt a munkára, valamint visszatérő vendégeket, akik minden évben ugyanazt a szobát akarták kivenni az évfordulójukra, és hónapokra előre lefoglalták a helyet esküvők számára.

Egy korábbi énje magasról tett volna mindenre. A történtek után azonban már nem volt tisztában a kilétével. A személyisége, a jelleme, a lelke tűzpróbán esett át, és elbukott. Következésképpen összeomlott, az építménye összedőlt, egykor erős és határozott jelleme darabokra hullott.

Ezért hát hagyta, hogy az emberek továbbra is idejöjjenek, dolgozzanak, aludjanak, egyenek, vitatkozzanak, szeretkezzenek és éljenek körülötte. Miután hiába kereste a helyét a világban, így reagált. Számára ez egyfajta kétségbeesett és rá egyáltalán nem jellemző ima volt, egy talán-ez-majd-itt-tart-a-földön próbálkozás, miután a gravitáció is elveszítette iránta érdeklődését.

Szentséges szűz, borzalmas súlytalanságot jelentett az őrület. Úgy érezte magát, mint egy léggömb; többé nem volt szilárd talaj a lába alatt, pusztán egy vékony madzag kötötte a valósághoz, melyből hamarosan kiszabadul.

Visszazárta az ablakot, azután odasétált a kecskelábú asztalhoz, mely mellett oly sok órát eltöltött már. Régi, egyenetlen tetején nem volt számítógép, sem vezetékes telefon vagy mobil, de még egy iPad vagy sík képernyős televízió sem. Csupán egy gyertyatartó méhviasz gyertyával… három levél… és egy lapos FedEx boríték.

Murhder leült a régi faszékre, melynek vékony lábai panaszosan nyikorogtak a súlya alatt.

Benyúlt fekete pólója alá, és kihúzta a nyakában lógó talizmánt. Hüvelyk- és mutatóujja között fogta a fekete selyembe csavart szent üvegdarabot, az ismerős ereklyét, mely sokkal többet jelentett neki holmi egyszerű tárgynál.

Hosszú bőrszíjon lógott, ezért ahogy kihúzta maga elé, látta az üvegdarab felületét. Most éppen átlátszó volt.

Úgy harminc évvel azelőtt lopta el az írnokok templomából. Egy látótál egyik darabja volt. Teljesen törvénytelenül, titokban vette magához. A testvériség, hogy megvédje a faj betolakodóitól, felment az Őrző szentélyébe, a Kiválasztottak elkülönített, szent és sérthetetlen lakhelyére. A Nemzőt – a férfit, aki kiszolgálta a testvériség és a Kiválasztottak új generációját biztosító szent nőket – lemészárolták, a felbecsülhetetlen vagyont rejtegető kincstárt kifosztották.

Tettüket, mint mindig, a bűnös anyagi nyerészkedés motiválta.

Murhder az egyik rajtaütőt az írnokok templomába űzte. A kialakult harcban megrongálódott számos munkaállomás, ahol a Kiválasztottak a kristálytálakba nézve feljegyezték a Földön történt eseményeket. Miután Murhder megölte a betolakodót, a romhalmaz közepén, a feldúlt asztalok és székek között állva sírhatnékja támadt.

A Szentélyt soha nem lett volna szabad meggyalázni, és nagyon remélte, hogy egyetlen Kiválasztottnak sem esett bántódása… vagy még rosszabb.

Amikor ki akarta vonszolni a holttestet a fűre, valami megvillant, és megakadt rajta a szeme. Mivel a Szentély a másik oldalon volt, a fénynek nem volt meghatározott forrása, mindenhol egyforma ragyogás terült szét a tejfehér égbolton, ezért nem értette, mi okozhatta a csillogást.

Aztán újra megtörtént.

A törmeléken és vérfoltokon átlépve megállt az üvegcserép fölött. A hét-nyolc centi hosszú és ugyanolyan széles, rombusz alakú üveg úgy hevert ott, mint egy harcos holtteste a csatamezőn.

Megint látta a villanást – harmadszorra is a semmiből csillant meg az üvegdarab.

Mintha kommunikálni akarna vele.

Miután harci mellénye zsebébe csúsztatta, meg is feledkezett róla. Három éjszakával később, egy kés után a ruhái között kutatva találta meg ismét.

A szent üveg ekkor mutatott meg neki egy gyönyörű női arcot.

Murhdert annyira meglepte a látvány, hogy zavarában elejtette az üveget, miközben megvágta a kezét.

Amikor ismét felvette, a vére vörösre színezte a képet, de az arc még mindig ugyanott volt, és a látvány kihasított egy darabot a szívéből. A riadt tekintetű nő szeme tágra nyílt, száját rettegve kitátotta, bőre valósággal ráfeszült az arcára.

A látványtól megfagyott a vér az ereiben, és folyton vissza-visszatért rémálmaiban. Vajon egy Kiválasztott volt, aki megsérült a Szentélyt ért támadás során? Vagy egy másik nő, akinek még a segítségére lehet?

Évekkel később tudta meg, hogy kit látott. Az e felett érzett csalódása volt az utolsó csepp a pohárban, épelméjűségét akkor veszítette el.

A szent üveget visszatette a pólója alá, és tekintete a FedEx borítékra tévedt. A benne lévő dokumentumot, melyben lemondott egy szinte elfeledett rokona által ráhagyott örökségről, már aláírta. Így továbbszállt a vérvonalában következő másik kedvezményezettre, akit szintén csak érintőlegesen ismert.

Wrath, a nagy vak király követelte, hogy írjon alá minden papírt, Murhder pedig ezt használta ürügyként, hogy az uralkodótól audienciát kérjen.

Ám a valódi ok a három levél volt.

Az asztal lakkozott felületén közelebb húzta magához. A borítékokra tintával írták a címet, nem golyóstollal, a betűket mintha egy menthetetlenül reszkető kéz vetette volna papírra.

Eliahu Rathboone

Eliahu Rathboone-ház

Sharing Cross, Dél-Karolina

Nem állt rajta lakcím, sem irányítószám. Sharing Cross azonban kis város volt, és mindenki tudta, hol van a panzió, köztük a postamester is, aki egy személyben volt a kézbesítő meg a polgármester. Tudták, hogy az emberek időnként szeretnek kommunikálni egy elhunyt történelmi személlyel.

Murhder valójában nem volt azonos Eliahu Rathboone-nal. Jelezvén, hogy immár ő a birtok tulajdonosa, és egyben a hamis személyazonosságnak alapot adva, elhelyezett egy magáról készült régi portrét az előtérben. Az emberek időről időre „látták” Eliahu Rathboone szellemét a birtokon és a házban, a hosszú hajú árnyékalakról szóló beszámolók a modern kor amatőr és profi szellemvadászait inspirálták arra, hogy eljöjjenek, és megpróbálják filmre venni a látottakat.

Valaki még egy kis feliratot is elhelyezett a képkeret alá, Eliahu Rathboone születésének és halálának idejével.

Úgy tűnt, nem számít, hogy Murhder külseje csupán futólag emlékeztet arra az emberre, aki évszázadokkal korábban ezt a házat építette. Az interneten megtalálhatók voltak az igazi Eliahu Rathboone-ról készült szemcsés, antik ceruzarajzok, ám azt leszámítva, hogy mindkettőjüknek hosszú haja volt, nem sok hasonlóság mutatkozott köztük. Ez persze nem zavarta azokat, akik hinni akartak. Ők Murhdert érezték a ház tulajdonosának, ezért ő volt a ház első tulajdonosa.

Az emberek nagy és lelkes támogatói voltak a varázslatnak, Murhder pedig készségesen meghagyta őket ebben a hitükben. Ki ő, hogy ítélkezzen felettük? Hiszen megtébolyodott. Ráadásul mivel az üzletnek is kedvezett, a személyzet is úgyszólván szó nélkül hagyta a hazugságot.

A levélíró ezzel szemben ismerte az igazságot. Nagyon sok mindent tudott.

Bizonyára látta őt és a panziót a tévében, és összekötötte a dolgokat.

Murhder az első levéllel még nem foglalkozott. A második már elgondolkodtatta, mert olyan részletek voltak benne, amiket csak ő tudhatott. A harmadik pedig egyenesen cselekvésre késztette, habár először nem tudta, hogyan kezdjen hozzá. Azután a király ügyvédje eljött hozzá az örökség hírével, ő pedig eltervezte, mit fog tenni.

Felkeresi az uralkodót, és az ő segítségét kéri. Nem volt más választása.

Az alsó szinten, a fő lépcsőfordulóban álló régi ingaóra kilencet ütött.

Hamarosan eljön az idő, hogy visszatérjen oda, ahonnan elmenekült, újra lássa azokat, akiket nem akart többé látni, hogy visszamenjen, noha csak rövid időre, abba az életbe, amit maga mögött hagyott, és megesküdött, hogy sohasem fogja újrakezdeni.

Wrathhoz, Wrath fiához. A Fekete Tőr Testvériséghez. És az Alantasok Társasága ellen folytatott háborúhoz.

Habár ez utóbbi már nem az ő problémája. Ami azt illeti, az előző kettő sem. A testvériség magasztos, ősi évkönyve által úgy vált hírhedtté, mint az egyetlen testvér, akit valaha kizártak köreikből.

Nem, várjunk csak… a Vérontót is kizárták. Bár nem elmebomlás miatt.

Soha nem gondolta volna, hogy egyszer majd visszatér azokhoz a harcosokhoz és ahhoz a királyhoz.

De ez volt a sorsa. A szent üveg ezt mutatta neki.

Az a nő arra várt, hogy végre helyrehozza a hibáját.

Igen, sok rossz dolgot követett el életében, és viselte is a terhét, sok mindent tett, amivel fájdalmat okozott, megbántott, megcsonkított, tönkretett másokat. Egykor harcos volt, gyilkolt egy nemes ügyért, ám a feladat végrehajtásához vérszomjasnak kellett lennie. A sors pedig megtalálta a módját, hogyan vonja érte felelősségre, és most könyörtelen szándéka újra nagy terhet rótt a vállára.

Hirtelen eszébe villant egy nő; izmos teste, erős akarata, rövid haja és ragyogó szürke szeme, amivel olyan egyenesen nézett rá.

Nem az a nő volt, akit az üvegben látott.

Megtört elméjében Xhex jelent meg; maga előtt látta az együtt töltött pillanatokat, és mindent, ami azután következett, semmi mást, csak ennek képeit idézte fel. Ha félt attól, hogy rosszul működő elméjével felkeresi a testvériséget, akkor a találkozás azzal a nővel biztosan tönkreteszi. De legalább emiatt nem kellett aggódnia. Egykori szeretője egész életében magányos farkasként élt, eme tulajdonsága éppannyira belülről fakadó, éppannyira a sajátja volt, mint acélszürke szeme, ezért nem aggódott amiatt, hogy bárkivel is összeállt volna azóta.

Mert ez történik, ha valaki manipulátor, és a vámpírok között él. Énjének ezt az oldalát titokban tartja, és a lehető legjobban eltávolodik a körülötte lévőktől.

Még attól a férfitól is, akivel együtt aludt. Attól, aki azt hitte, ismeri őt. Aki ostoba módon elment a manipulátorok kolóniájába, hogy kiszabadítsa a fogságból… majd rájött, hogy a nőt valójában nem rabolták el.

Pusztán hazament az övéihez.

Ez a személyiségében oly mélyen gyökerező nemes megmentőszerep vezetett a rémálomhoz mindkettőjük számára. Amikor Murhder úgy döntött, hogy Xhex után megy, örökre megváltoztatta mindkettőjük életútját, mivel a nő eltitkolta előle valódi kilétét.

Most pedig… előre nem látható, ám megkerülhetetlen következményekkel kellett számolnia, melyek azonban talán elvezetnek egy olyan elhatározáshoz, mellyel békében tud a sírba szállni.

Szétterítette maga előtt a leveleket. Egy, kettő, három. Első, második, harmadik.

Nem állt készen a feladatra.

Mélyen legbelül tudta, nem képes végigcsinálni, és tisztában volt vele, hogy nem fog erről az útról visszatérni. Eljött viszont az ideje, hogy véget vessen a dolgoknak. Amikor először jött erre a birtokra, remélte, hogy idővel talán újra visszatér a testébe, és megtalálja azt a célt és a hétköznapi valósághoz fűződő kapcsolatot, amit minden halandó ember ismer.

Két évtizedet várt arra, hogy ez megtörténik-e, ám ez alatt a húsz év alatt semmi sem változott. Még most is ugyanannyira szét volt esve, mint mikor először ideérkezett. Ezúttal azonban egyszer s mindenkorra véget vet a szenvedésnek, méghozzá tisztességes módon.

Ez az utolsó tett méltó lesz hozzá. És a nőhöz is, akit a sors az útjába sodort.

Nem csupán tisztán hagyja a szobát, miután használta; mielőtt eltűnne a színről, különös gondot fordít arra, hogy helyreállítsa a rendet a káoszban, amit akaratlanul is ő okozott. És azután? Semmi.

Nem hitt az Árnyékban. Nem hitt semmiben.

Csak a szenvedésben, ami hamarosan véget ér.

2.

Ithaca, New York

– Jó estét, hölgyem! Manfred különleges ügynök vagyok az FBI-tól. Ön dr. Watkins?

Sarah Watkins előrehajolt, hogy közelebbről is szemügyre vegye a jelvényt és az igazolványt, amit a férfi mutatott neki. Azután a válla fölött kinézett a kocsifeljáróra, ahol a saját autója mögött egy sötétszürke négyajtós állt.

– Miben segíthetek? – kérdezte.

– Ezek szerint ön dr. Watkins? – Miután Sarah bólintott, a férfi elmosolyodott, és eltette az igazolványt meg a jelvényt. – Bemehetek egy percre?

A csendes utcán a szomszéd új Honda Accordja haladt el lassan. Miközben a két házzal arrébb lakó Eric Rothberg integetett Sarah-nak, még jobban lelassított.

Ő udvariasan visszaintegetett, a férfi pedig továbbment.

– Miről van szó?

– Dr. Thomas McCaidről. Úgy tudom, vele dolgozott az RSK BioMednél.

Sarah a homlokát ráncolta.

– Ő volt az egyik labor vezetője. De nem az én részlegemen.

– Bemehetek?

– Persze. – Miközben oldalra lépett, felvette az illemtudó háziasszony szerepét. – Kér valamit inni? Mondjuk egy kávét?

– Az nagyszerű lenne. Hosszú éjszaka áll előttem.

Sarah egy kis telken álló háromszobás házban lakott, a szomszédjai rendes, hétköznapi fiatal családok voltak. Négy évvel korábban, amikor a vőlegényével megvette a helyet, úgy gondolta, bizonyára hamarosan ő is beáll a kisbabájukat ringató anyukák sorába.

Már régen el kellett volna adnia a házat.

– Erre van a konyha.

– Szép otthon. Egyedül lakik itt?

– Igen. – A szürke-fehér konyhában a kerek ebédlőasztalra mutatott, amely körül három szék állt. – Többféle kávém is van. Mivel mérgezi magát… ó elnézést, rosszul fejeztem ki magam.

Manfred ügynök ismét elmosolyodott.

– Semmi baj. Nem vagyok válogatós, csak a koffein miatt iszom.

A férfi az a fajta jóképű, kopasz, negyvenes típus volt, aki ritkuló haját látva úgy döntött, nem próbálja leplezni ezt a férfias vonást. Az orra olyan volt, mint egy síugrósánc, és görbe, mintha néhányszor már eltört volna, a szeme ragyogó kék. Lezser ruhákat viselt, sötét nadrágot, sötétkék széldzsekit és fekete pólót, melynek mellére az FBI-logó volt aranyszínű cérnával hímezve. A jegygyűrűje sötétszürke titán volt, és megnyugvással töltötte el Sarah-t.

– Szóval miről van szó? – Kinyitotta az egyik szekrényt. – Úgy értem, tudom, hogy dr. McCaid meghalt a múlt héten. Hallottam bent a laboratóriumban. Bejelentették.

– Milyen volt a híre a vállalatnál?

– Jó. Magasra jutott a ranglétrán. Már egy ideje. De személyesen nem ismertem.

– Úgy hallottam, hogy a BioMed nagyon nagy cég. Mióta dolgozik ott?

– Négy éve. – Sarah vizet töltött a kávéfőzőbe. – Akkor vettük ezt a házat, amikor ideköltöztünk, és a BioMednél kezdtünk dolgozni.

– Ja igen. Ön és a vőlegénye. Hogy is hívták?

Sarah megállt egy pillanatra, és egy csészét tett a kávéfőző alatti rácsra. Az ügynök hátradőlt a konyhaasztal mellé helyezett széken, mintha csak valami jelentéktelen dologról beszélnének, tekintete azonban mereven rászegeződött, mintha fejben videóra venné minden mozdulatát.

Sarah biztosra vette, hogy tudja a választ a kérdéseire.

– A neve Gerhard Albrecht – felelte.

– Ő is orvos volt. A BioMednél.

– Igen. – Sarah visszafordult a kávéfőző felé, és kávét tett a gépbe. Leengedte a kart, majd egy szisszenés hallatszott, és csöpögni kezdett a fekete lé a csészébe. – Az volt.

– És mindketten a MIT-n tanultak, ott ismerkedtek meg.

– Igen. A Harvard-MIT Egészségtudomány és Technológia programjában vettünk részt. – Hátrapillantott az ügynökre. – Azt hittem, dr. McCaidről akar kérdezni.

– Arra is rá fogunk térni, de először a vőlegénye érdekel.

Sarah azt kívánta, bárcsak ne lett volna olyan udvarias, hogy kávéval kínálja az ügynököt.

– Nem sok mondanivalóm van róla. Kér bele cukrot vagy tejet?

– Jó lesz feketén. Nem akarom, hogy bármi is lassítsa a koffein felszívódását.

Amikor lejött a kávé, Sarah a férfi elé tette az asztalra. Miközben esetlenül összekulcsolta a kezét, úgy érezte magát, mintha az igazgatói irodába hívták volna. Csakhogy ez az igazgató sok mindennel megvádolhatta, komoly dolgokkal, amik miatt akár börtönbe is kerülhet, és nem csak néhány órára.

– Meséljen nekem dr. Albrechtről! – Az ügynök ivott egy kortyot. – Ó igen, ez aztán a kávé!

Sarah ránézett a gyűrűsujjára. Ha összeházasodtak volna, még mindig hordaná a jegygyűrűt, annak ellenére, hogy Gerry már két éve halott. A vőlegénye januárban, négy hónappal a tervezett esküvő előtt elhunyt. Ami pedig az eljegyzési gyémántgyűrűt illette, közösen lemondtak róla, és a pénzből inkább ezt a házat vették meg.

Amikor felhívta a helyszínt, a zenekart és az ételszállítókat, hogy lemondja az esküvőt, mindannyian visszaadták a teljes előleget, mert hallották a hírekben a történteket. Egyedül a menyasszonyi ruhából nem kapta vissza a teljes összeget. Viszont amikor a ruha megérkezett a boltba, nem kellett kifizetnie a vételár fennmaradó másik felét, és később az esküvőjük első, nem létező évfordulóján a szeretetszolgálatnak adományozta.

És persze ott volt még az öltöny is, amit Gerrynek vettek a Macy’sben egy leértékelésen. Annak sem térítették vissza az árát, és még mindig megvolt. Gerry gyakran viccelődött azzal, hogy szeretné, ha egy AZ ERŐ LEGYEN VELED feliratú pólóban temetnék el.

Sarah nem hitte volna, hogy ilyen hamar eleget kell tennie a kérésének.

A halála utáni első évben nagy megpróbáltatást jelentettek a fontosabb ünnepek – Gerry születésnapja, a halálának napja és a nem létező házassági évfordulójuk dátuma. A naptár valóságos akadálypálya volt számára. Még mindig.

– Szeretném, ha egy kicsit konkrétabban fogalmazna – hallotta Sarah a saját hangját. – Arról, hogy mire kíváncsi.

– Dr. Albrecht dr. McCaiddel dolgozott, ugye?

– Igen. – Sarah behunyta a szemét. – Így van. A diplomaosztó után Gerryt felvették a fertőző betegségek részlegéhez, ahol dr. McCaid volt a felettese.

– Ön pedig valahol máshol dolgozott a vállalatnál.

– Igen. Én a gén- és sejtterápia részlegen vagyok. A szakterületem a rák elleni immunterápia.

Mindig is az volt a benyomása, hogy a BioMed igazából csak Gerryt akarta, őt pedig csakis azért vették fel, mert a vőlegénye feltételként szabta a saját alkalmazásához. Persze ezt sohasem mondta… és végeredményben nem is számított. Sarah nagyon komoly munkát végzett, rendszeresen kapott állásajánlatot az ország több akadémiai kutatóközpontjától. Akkor miért maradt itt Ithacában? Az utóbbi időben ezen is elgondolkodott, és arra jutott, azért, mert a BioMed volt az utolsó dolog, ami Gerryhez kötötte, az utolsó döntés, amit együtt hoztak… ez képviselte számára a később szertefoszló jövőt, melyet akkor hosszúnak, boldognak és sikeresnek gondoltak.

Aminek végül épp az ellenkezője valósult meg.

Mostanában kezdte úgy érezni, talán azért rekedt meg nála a gyász folyamata, mert továbbra is ebben a házban lakik, és a BioMednél dolgozik. De nem tudta, miként változtasson mindezen.

– Az édesanyám rákban halt meg kilenc évvel ezelőtt.

Sarah újra az ügynökre nézett, és próbált rájönni, mihez kapcsolódott a megjegyzése. Ja igen. A munkájáról beszéltek.

– Én tizenhat évvel ezelőtt veszítettem el az enyémet a rák miatt. Tizenhárom éves koromban.

– Ezért lett ez a munkája?

– Igen. Ami azt illeti, mindkét szülőm rákban halt meg. Az apám hasnyálmirigyrákban, az anyám mellrákban. Így a kutatásomat részben a saját túlélési ösztönöm indokolja. Nem éppen jó géneket örököltem.

– Nagyon sok veszteséggel kellett megbirkóznia. Először a szülei, majd a leendő férje.

Sarah lenézett recés körmeire, melyeket tövig lerágott.

– A gyász egy hideg patak, amihez hozzá lehet szokni.

– Mégis, a vőlegénye halála biztosan nagy fájdalom lehetett.

Sarah előrehajolt, és a férfi szemébe nézett.

– Manfred ügynök, igazából miért van itt?

– Csak háttér-információt gyűjtök.

– Az igazolványa szerint Washingtonból jött, nem az ithacai irodában dolgozik. Huszonhárom fok van ebben a házban, mert télen mindig fázom, maga viszont még mindig nem vette le a dzsekijét, ráadásul forró kávét iszik. Dr. McCaid szívrohamban halt meg, vagy legalábbis az újságok és a BioMed bejelentése szerint így történt. Szóval kíváncsi vagyok, miért jön ide egy különleges ügynök a fővárosból bedrótozva, hogy az engedélyem és a tudtom nélkül rögzítse a beszélgetésünket, miközben egy olyan férfiról kérdezget, aki elméletileg természetes halállal halt meg, meg a vőlegényemről, aki ötéves kora óta cukorbeteg volt, és a halálát is ez okozta.

Az ügynök letette a csészét, és az asztalra könyökölt. Már nem mosolygott, nem játszotta meg, hogy felszínesen cseveg. Nem kerülgette a forró kását.

– Mindent tudni akarok a vőlegénye életének utolsó huszonnégy órájáról, különösen arról, amikor két évvel ezelőtt ön hazajött, és a fürdőszoba kövén megtalálta. Ezek után majd meglátjuk, mit szeretnék még megtudni öntől.

*

Manfred különleges ügynök egy óra huszonhat perccel később távozott.

Miután Sarah becsukta a bejárati ajtót, és rátolta a reteszt, az ablakhoz lépett. A reluxát széthúzva figyelte, ahogy a szürke autó kitolat a kocsifeljáróról, megfordul a havas úton, és elhajt. Mindenképpen meg akart bizonyosodni arról, hogy a férfi elment, habár tudván, mi mindenre képes a kormány, a magánszférát kétségtelenül csupán illúziónak vélte.

Visszament a konyhába, kiöntötte a kihűlt kávét a mosogatóba, és arra gondolt, vajon a férfi tényleg feketén szereti-e, vagy csak tudta, hogy úgysem fog belőle sokat inni, és nem akarta, hogy feleslegesen tegyen bele cukrot meg tejet.

Végül leült az asztalhoz, arra a székre, amelyen a férfi ült, mintha úgy könnyebben beleláthatna legbensőbb gondolataiba. A klasszikus kihallgatási protokollt követve az ügynök nagyon keveset árult el neki, csupán apró információmorzsákat hintett el, melyekből egyértelművé vált, hogy ismeri a hátteret, és könnyen rajtakaphatja, ha hazudik neki. Leszámítva ezeket az apró, tényszerű megállapításokat arra vonatkozóan, mit szeretne kideríteni, igazából titokban tartotta valódi szándékát.

Sarah minden válasza igaz volt. Gerry 1-es típusú cukorbetegségben szenvedett, és meglehetősen jól kezelte az állapotát. Rendszeresen mérte a vércukorszintjét, inzulint adott be magának, az étkezéseire viszont jobban is odafigyelhetett volna, mivel rendszertelenül evett. Az egyedüli hiányossága, ha lehet így fogalmazni, az volt, hogy nem szánt időt egy inzulinpumpa beszerzésére. Nagyon ritkán tartott szünetet a munkában, és nem akarta arra pocsékolni az idejét, hogy „beüzemeljen” egy ilyen eszközt, csakúgy, ahogy a házba sem akaródzott beszerelnie egy légkondit.

Ennek ellenére egész hatékonyan ellenőrzés alatt tartotta a vércukorszintjét. Persze néha előfordultak rázósabb helyzetek, és olykor Sarah-nak is segítenie kellett, de összességében úrrá tudott lenni a betegsége felett.

Egészen addig a majdnem két évvel azelőtti estéig.

Sarah behunyta a szemét, és visszaemlékezett arra, amikor indiai vacsorával tért haza, a papírzacskók vékony fülükön himbálóztak a bal kezében, miközben nagy nehezen megpróbálta kinyitni a kulcsával a bejárati ajtót. Korábban havazott, ezért nem akarta letenni a zacskókat, a fokhagymás naan kenyér és a currys csirke már amúgy is eléggé kihűlt, mire hazaért a városból. Neki is melege volt, sőt kifejezetten izzadt, mert előzőleg spinningórán volt, mint minden szombat délután. Bár szeretett volna hétköznap időt szakítani a sportra, valahogy sohasem sikerült beütemeznie a munkája mellé.

Körülbelül fél hétre járt az idő.

Emlékezett, hogy felkiabált Gerrynek az emeletre. A férfi aznap otthonról dolgozott, és ezenkívül semmi mást nem csinált. Sarah helytelennek érezte beismerni ezt most, hogy már meghalt, de akkoriban már kezdett elege lenni abból, hogy a vőlegénye a dr. McCaiddel közös projekten kívül semmi mással nem törődik. Sarah mindig is megértette, hogy a munkájának, a tudománynak, a felfedezés lehetőségének szenteli magát, remélve, hogy talán már csak egy lépés választja el mindkettőjüket a nagy áttöréstől. Csakhogy kellett, hogy legyen az életben más is, mint csupán a hétvégék, melyek pontosan ugyanúgy teltek el, mint a hétköznapok.

Megint felkiabált neki, és bement a konyhába. Még bosszantotta is, hogy nem válaszol, haragudott rá, amiért valószínűleg nem is hallotta, hogy szólt neki. Elszomorodott, hogy ma este is otthon maradnak, nem azért, mert tél volt Ithacában, hanem mert nem volt más programjuk. Nem voltak barátaik, családjuk, sem hobbijuk.

Nem mentek moziba. Nem jártak étterembe.

Nem fogták egymás kezét.

Valójában már nem is szexeltek.

Az utóbbi időben már csak mint két idegen éltek egymás mellett, akik ugyanazt a házat vették meg. Bár közösen indultak, útjaik mégis elváltak, és most már csak párhuzamosan haladtak egymás mellett, nem keresztezték egymást.

Négy hónap múlva volt esedékes az esküvőjük, és Sarah emlékezett rá, hogy arra gondolt, talán jobb lenne „elhalasztani” a dátumot. Akkor még behúzhatták volna a féket, és a vendégek visszakapták volna a repülőjegyük árát, visszamondhatták volna az Ithacában lefoglalt szállodai szobákat. Az esküvőt helyben tartották volna, mert Gerry nem akart időt pazarolni a családjához, Németországba való utazásra, Sarah-nak pedig nem számított, mivel egyik szülője sem élt már, testvérei sem voltak, és Michiganhez, gyermekkora helyszínéhez sem kötődött.

Letette az ennivalót a konyhapultra, és képtelennek érezte magát bármihez… míg le nem zuhanyozik először. Ahhoz, hogy a fürdőszobába jusson – mely az emeleten volt, a fő hálószoba mellett –, el kellett mennie Gerry otthoni irodája előtt. Hallotta a billentyűzete kopogását. Látta a monitor villódzását, melyen molekuláris képek látszottak. A kirekesztettség, melyet érzett, valahogy még hidegebb volt, mint a kinti hőmérséklet.

Aznap este elérte alkalmazkodásának határát. Nagyon sokszor sétált már el Gerry otthoni irodája előtt, mióta beköltöztek. Kezdetben a férfi mindig felnézett és hátrafordult, amikor Sarah felment a lépcsőn, behívta magához, hogy megmutasson neki dolgokat, vagy kérdezzen tőle valamit. Idővel azonban az üdvözlése mindössze egy váll fölött hátravetett „sziában” merült ki. Majd már csak egy morgásra telt tőle, végül pedig egyáltalán semmiféle reakciót nem mutatott, még akkor sem, ha a kedvese a nevén szólította, és ott állt mögötte.

Valamikor hálaadás környékén Sarah már arra is rászokott, hogy lábujjhegyen menjen fel az emeletre, nehogy megzavarja Gerryt. Ami persze nevetséges volt, mivel olyan elmélyülten koncentrált, hogy képtelenség volt bármivel is kizökkenteni. Ha viszont nem csap zajt, akkor a férfi közönyével sem szembesülhet, ugye? És akkor nem fájhat, és nem érezhet miatta csalódást.

Sarah nem volt képes szembenézni azzal, hogy ennyi együtt töltött év után akaratlanul és érthetetlen módon megkérdőjelezi a kapcsolatukat.

Aznap este mozdulatlanná dermedve állt a konyhapult előtt, és bár képtelen volt szembenézni végtelen boldogtalanságával, mégsem tudta tovább tagadni. Megrekedt két ellentétes vágy között: vegyen egy forró zuhanyt edzés után, vagy ott maradjon a földszinten, és továbbra is a homokba dugja a fejét?

Mert ha még egyszer el kell mennie Gerry irodája előtt úgy, hogy a férfi semmibe veszi? Akkor végre tennie kell valamit ez ellen.

Nagy sokára rávette magát, hogy elinduljon felfelé, miközben a fülében harsogott a Ne-légy-ostoba nevű rezesbanda.

Az első dolog, amit furcsállt, hogy a számítógép előtt a forgószék üresen állt. Ráadásul sötét is volt a szobában, habár ez annyira nem volt szokatlan, mivel a monitor fénye a gyéren bebútorozott helyiségben való közlekedést éppen még lehetővé tette. Az viszont nagyon furcsa volt, hogy Gerry nincs a helyén, mivel nem sokszor állt fel a gép elől.

Sarah meggyőzte magát, hogy azért nincs ott, mert szólította a természet, és ezen azonnal megsértődött: most szóba kell állnia vele a fürdőszobában.

Ami még jobban megnehezíti számára, hogy az érzéseit magában tartsa.

Manfred különleges ügynök valósághűen írta le a halál körülményeit. Sarah a fürdőszoba kövén ülve találta meg a vőlegényét, a beépített jakuzzi falához dőlve, a lábát egyenesen előrenyújtva, a kezét a combján ökölbe szorítva, míg jobb csuklóján lazán lógott az orvosi riasztó karkötő. A feje oldalra billent, mellette egy üres inzulinosfiola és egy tű hevert. A haja – vagyis ami bozontos, Boris Becker-es, szőke loboncából megmaradt – összekócolódott, valószínűleg a roham következtében, Dropkick Murphy-s koncertpólója pedig egy nyálcsík nyomát őrizte.

Sarah odaszaladt hozzá, leguggolt, majd könyörgött és esedezett neki, holott miután kitapintotta a nyaki verőerét, nem érezte a pulzusát hideg bőre alatt.

A veszteség pillanatában egyszerre minden bűnét megbocsátotta, a haragja úgy elszállt, mintha soha nem is lett volna, a csalódása és a kétségei elillantak, mint Gerry testéből az élet.

A mennyországba. Feltéve, hogy létezik ez a hely.

Kihívta a 911-et, és a mentők megállapították a halál beálltát.

Elvitték a holttestet, ám az események innentől kicsit összemosódtak számára. Nem emlékezett, hogy a mentők, a halottszállítók vagy a halottkém vitte-e el a testet… Mintha csak fejsérülést szenvedett volna, bizonyos események kiestek neki. Arra tisztán emlékezett, hogy felhívta Gerry szüleit, és könnyekben tört ki, amikor meghallotta az anyja akcentusát. Sírtak. Zokogtak. A szülők megígérték, hogy a következő tengerentúli járattal odautaznak, Sarah pedig megfogadta, hogy erős lesz.

Neki nem volt kihez fordulnia.

A halál okaként hipoglikémiát állapítottak meg. Inzulinsokkot.

Gerry szülei visszavitték a holttestet Hamburgba, hogy a családi temetőben helyezzék örök nyugalomra. Sarah ott maradt a kis ithacai házban, amiben alig maradt valami, ami a vőlegényére emlékeztette volna. Gerryt sok minden jellemezte, de gyűjtőszenvedély semmiképp, különben is a szülei szinte mindenét elvitték. Ja, és a BioMed küldött két képviselőt, akik bevitték a vállalathoz a számítógépeit, csak a monitorokat hagyták itt.

Az eset után Sarah legalább másfél évig nem nyitotta ki annak a szobának az ajtaját. Amikor végül mégis átlépte a küszöböt, és megpillantotta Gerry íróasztalát meg a székét, elkezdett megrepedezni a maga köré vont mindent-megbocsátok páncélzat.

Ezért gyorsan becsukta az ajtót.

Árulásnak érezte, ha bármi másra emlékezett a vőlegényével kapcsolatban, mint arra, hogy milyen jó és szorgalmas ember volt. Ez azóta sem változott.

A szülei halála után egyszer már átélte ezt az élményt. Más szabályok vonatkoztak az élőkre, és mások a holtakra. Az élők sokkal árnyaltabbak, színesek és háromdimenziósak voltak, jó és rossz tulajdonságokkal rendelkeztek, amikkel megbánthattak, vagy akár az egekig emelhettek. Miután egy szerettünk meghal – feltéve, hogy alapvetően közel állt hozzánk –, azt tapasztaljuk, hogy minden vele kapcsolatban érzett csalódásunk elhalványul, és csak a szeretet marad meg.

Néha csak az akarat erejével.

Éppen ezért Sarah nagyon helytelennek érezte, ha a jón kívül bármi másra is emlékszik Gerryvel kapcsolatban. Pláne, hogy saját magát okolta a halála miatt. Gerry már a második randevújukon megtanította neki, hogyan ismerje fel az inzulinsokk tüneteit, és hogyan adja be neki a glukagoninjekciót. Ezután három alkalommal is szükség volt rá, hogy ezt megtegye, még az oldatot is össze kellett kevernie, és a combjába fecskendeznie. Először akkor, amikor Cambridge-ben Gerry unokatestvérének, Günthernek az esküvőjén voltak, ahol túl sokat ivott, és semmit nem evett. Másodszor, amikor megpróbálta lefutni az öt kilométeres versenyt. És végül, amikor egy barátokkal eltöltött hálaadás napi vacsora előtt beadott magának egy nagy adag inzulint, de defektet kaptak odafelé menet a Storrow Drive-on.

Ha nem időzött volna olyan sokáig a konyhában a mellett az átkozott indiai kaja mellett, és nem lett volna mérges rá, vajon megmenthette volna? A mosdókagyló mellett a felső fiókban ott volt egy glukagonkészlet.

Ha azonnal felment volna zuhanyozni, talán még időben talált volna rá, és hívhatta volna a 911-et?

Azóta is kísértették ezek a kérdések, mert mindig igennel válaszolt rájuk. Igen, visszafordíthatta volna az inzulinsokkot. Igen, a vőlegénye akkor még mindig élne. Igen, ő a felelős a haláláért, mert neheztelt rá, amiért imádta a munkáját, és megtalálta az életcélját abban, hogy megmentse mások életét.

Sarah újra kinyitotta a szemét, és a pultra nézett. Eszébe jutott, hogy miután elvitték a holttestet, elmentek a rendőrök, a mentők, és felhívta Gerry szüleit Németországban, magára parancsolt, hogy egyen valamit, ezért elindult a konyha felé. A házban úgy visszhangzott a csend, hogy szinte sikított a fejében, és úgy érezte, talán még a szomszédok is hallják.

Amikor belépett a konyhába, megtorpant. Meglátta a kihűlt ételeket rejtő zacskókat a pulton.

Az első gondolata az volt, milyen ostobaság volt tőle, hogy nem akarta egy pillanatra sem letenni a hóba, miközben kinyitotta az ajtót. Amúgy is az volt a sorsuk, hogy kihűljenek.

Mint Gerry egykor élettel teli testének.

Megint sírva fakadt és reszketett. A lába összecsuklott, lerogyott a földre. A zokogását hirtelen csengőszó szakította félbe.

Az ajtóban a BioMed biztonsági személyzetének két embere állt. A számítógépekért jöttek.

Sarah gondolatai visszakanyarodtak a jelenbe; megmozdult, kinézett a boltíves átjárón a nappalin túl a bejárati ajtóhoz.

Őszinte volt Manfred ügynökkel. Elmesélte neki az egész történetet. Persze az érzéseiről nem számolt be; hogy milyen volt felhívnia Gerry szüleit, és meglátnia a kihűlt indiai vacsorát a pulton.

Arról sem beszélt, hogy felelősnek érzi magát a vőlegénye haláláért – nemcsak azért, mert nem akarta egy vadidegennel megosztani a veszteség legbensőbb részleteit, hanem mert nem lett volna okos dolog beismerni egy szövetségi ügynöknek, hogy talán ő is szerepet játszott Gerry halálában, még ha csak akaratlanul is, mivel Manfred ügynök kimondottan erről akart beszélni vele.

Ettől a két kihagyott résztől eltekintve, melyek egyike sem tartalmazott semmi tényszerű információt, nem hallgatott el semmi mást a tragikus esettel kapcsolatban. A halál természetes okokból következett be, hiszen Gerrynek 1-es típusú cukorbetegsége volt, és bár jól használta az inzulint, valószínűleg egész nap elfelejtett enni.

Valóban szívet tépő dolog, bár teljesen átlagos és hétköznapi, hogy meghaljon valaki, aki ilyen betegségben szenved.

Sarah a homlokát ráncolta, amikor arra gondolt, mi mindent mondott el Manfrednak. Gerry halála óta most először mesélte el a történteket az elejétől a végéig. Az azóta eltelt két évben természetesen nagyon sokszor eszébe jutottak bizonyos pillanatok, de sohasem időrendi sorrendben. Előre látható és váratlan dolgok idéztek fel véletlenszerűen és hirtelen fel-felvillanó emlékeket.

Ma este azonban először élte át újra ezt a horrortörténetet.

Nagyon sokat töprengett Gerry természetes halálán, de csak most ütött szöget a fejébe… hogy hogyan jöhettek el a BioMedtől a számítógépekért, amikor a vállalatnál még senkit sem értesített a haláláról.

3.

A Fekete Tőr Testvériség háza Caldwellben,
New York államban

Egy buszpályaudvaron született. Otthagyták meghalni. A puszta szerencsének köszönhette, hogy megmenekítették az emberi világból.

Ha John Matthew-nak személyi igazolványt kellett volna hordania magával, azt a kis laminált kártyát rajta az adataival, akkor rá lett volna írva a születési ideje, a magassága és a szeme színe.

Talán még az is, hogy néma és nős. Az előző ténynek nem volt számára jelentősége, mivel soha nem tudott beszélni. Az utóbbi viszont az egész világot jelentette számára.

Xhex nélkül a háború sem számított volna.

Amikor belépett a király dolgozószobájába – abba a halványkék, francia szentélybe, amely annyira illett Wrathhoz és a Fekete Tőr Testvériséghez, mint báli ruha az aligátorhoz –, látta, hogy a selyembevonatú bútorokkal berendezett helyiség zsúfolásig megtelt. Mindenki a királyt várta, a faj legkiválóbb tagjai, tanárok, nagyokosok, harcosok és szeretők gyűltek össze.

Olyan mélyen kötődött hozzájuk, ehhez a családhoz, hogy legszívesebben azt mondta volna rájuk, ők a „vér szerinti” rokonai.

De nem mindenki volt itt testvér. Ő és Blay mégis együtt harcoltak velük az Alantasok Társasága ellen folytatott háborúban, ahogyan Xcor és a Banditák Bandája. Ezenkívül újoncok is voltak a harcmezőn, valamint nők. És az ég szerelmére, egy emberi sebész gondoskodott róluk. Vele együtt dolgozott egy szellem orvos, egy tanácsadó, aki a manipulátorok királya is egyben, valamint egy terapeuta, akit az Őrző kivett az idő folytonosságából.

Ez a társaság gyűlt össze Darius házában. Mindannyian itt laktak az Adirondack-hegységben. A betolakodóktól az álcázás védte a helyet, az idő múlását pedig közös céljuk, az Omega alantasainak kiirtása jelezte.

John Butch és V mellett elhaladva megállt a sarokban. Mindig a háttérbe húzódott, bár senki sem kérte arra, hogy a leghátsó sorban foglaljon helyet.

Nekidőlt a falnak, és megigazította a fegyvereit. Az övébe két negyvenes pisztoly volt bedugva, hat teli tár mellett. Az egyik hónalja alatt hosszú pengéjű vadászkés lapult, a másik oldalon pedig hosszú lánc lógott a vállára akasztva. Mielőtt kiment a harcmezőre, felvett rá egy bőrdzsekit is. Vagy az újat, amit Xhextől kapott, vagy a régit, ami már nagyon ütött-kopott volt. A ruhatára gyarapodását nem a kinti fagyos, téli időjárás indokolta.

Ha valamit megtanult a háború alatt, az az volt, hogy az emberek olyanok, mint a kisgyerekek. Ha van valami, ami megölheti őket, úgy vonzódnak ahhoz az eseményhez, mintha a tűzharc/késpárbaj/közelharc név szerint szólítaná őket, és még ingyen Starbucks kávé is járna hozzá.

Egyetlen szabály létezett csak a háborúban. Egyetlen dolog, amiben az Alantasok Társasága és a vámpírok is egyetértettek. Egyetlen feltétel, melyet mindkét fél igyekezett betartani.

Az emberek nem avatkozhatnak bele a dolgaikba. Persze nem azért, mert bárkit is érdekelt, ha ezek a zajos és kíváncsi teremtmények esetleg megsérülnek. Wrath és a testvériség, valamint az Omega egyaránt azon igyekezett, hogy ne bolygassák meg a Homo sapiens méhkasát. Az emberek nagyon sok szempontból alacsonyabb rendűek voltak hozzájuk képest: kevésbé voltak erősek, gyorsak, rövidebb ideig éltek – az ég szerelmére, még az alantasok is halhatatlanok voltak, hacsak nem döfte valaki szíven őket, hogy visszaküldje ahhoz a felfuvalkodott gazdájukhoz.

Az embereknek viszont volt egy előnyük.

Mindenhol ott voltak.

John Matthew-nak ez fel sem tűnt, amikor még ő is közéjük tartozott, jobban mondva egy nagyon csenevész, néma emberi gyereknek gondolta magát. Na persze, az emberek hajlamosak azt hinni, hogy ők az egyetlen faj a Földön.

Szűk látókörű nézetük szerint nem létezik más, mint ami két lábon jár, magas szinten gondolkodik, eleven utódokat szül stb. Szemfoga pedig csak a kutyáknak, tigriseknek, oroszlánoknak és ehhez hasonlóknak van.

És mindenki azt akarta, hogy ez így is maradjon…

Wrath belépett a szobába, mire a beszélgetések hangjai elcsendesedtek. Elindult a trón felé, az egyetlen olyan bútordarabhoz, mely elég helyet biztosított méretes teste számára. John mióta is élt már a férfi közelében? Mert a látvány még mindig lenyűgözte. Igen, persze, minden testvér hatalmas termetű volt a többé – hála istennek – nem létező nemzőprogramnak köszönhetően, melyet egykor az Őrző indított el.

Wrath azonban mind közül kiemelkedett.

Hosszú, fekete haja a csípőjéig ért. Fekete, fejre simuló napszemüvege elrejtette vak szemét. Fekete bőrruhát és csizmát viselt fekete pólóval, habár január volt, és az öreg házban több helyiségben süvített a huzat, mint ahányan lakták a szobákat.

Az izmaiban több erő rejlett, mint egy falbontó golyóban.

Az alkarja belső oldalán tetoválások jelezték a származását.

Súlyos lépteihez igazodva egy golden retriever kocogott mellette, mint egy első osztályos tanárnő a sorozatgyilkos mellett. Állat és gazdája között minden kommunikációs jelet a kutyán lévő bőrhám közvetített, ám mindenekelőtt végtelen hűség és szeretet jellemezte mindkettőjüket. George volt Wrath szeme, emellett pedig meg is nyugtatta a királyt – nem mintha ezt bárki is szóba merte volna hozni, mert ugye kinek hiányzott, hogy leszúrják?

A király viselkedése nagyon sokat szelídült, mióta George mellette volt. Ez azt jelentette, hogy egy éjszaka alatt talán csak kétszer vagy háromszor veszítette el a türelmét, és ordibált a körülötte lévőkkel, nem pedig minden egyes alkalommal, amikor csak kinyitotta a száját. Zengő hangja és legendás türelmetlensége, emellett erőszakos kommunikációs stílusa a természetéből fakadt, és talán emiatt is tisztelték annyira nemcsak az itt lakók, de a faj összes tagja. Már feloszlott a tanács, az elit uralkodótestülete, azon arisztokraták csoportja, akik megpróbálták megdönteni a király hatalmát. Emellett megszűnt a trónra való születési jog is. Wratht demokratikus úton választották meg, és az uralkodása – habár a legjobb időszakában is nyers volt, a legrosszabban pedig egyenesen félelmetes – tökéletesen megfelelt ebben a veszélyes, háborúkkal teli korban…

– Maga, uram, egy kolosszális fasz.

Lassiter, a bukott angyal törte meg a csendet ezzel a kedves kis megjegyzéssel. De legalább nem Wrathnak szánta.

John Matthew oldalra hajolt, hogy megnézze, kinek címezte ezt a fasza beszólást, de túl sok megtermett, széles váll állt az útjába. Időközben innen-onnan felhangzottak különböző reakciók; pofa be, mi bajod van, elment az eszed, de legalább jó nagy fasz – ez utóbbi nyilvánvalóan a megjegyzés címzettjétől érkezett.

Lassiter már jó ideje csatlakozott a ház lakóihoz, és kitörölhetetlen nyomot hagyott mindegyikőjükben. A szőke-fekete hajú angyal zebracsíkos harisnyájában, a tévéműsorok terén erősen megkérdőjelezhető ízléssel láthatóan élvezte a felvágós, heves vérmérsékletű anarchista szerepét. Ám John Matthew-t nem tévesztette meg. A sértő viccek és a szappanopera-maratonok álarca mögött olyan éber volt, mint aki arra számít, hogy valami nagy dolog fog történni.

Igazi atombomba-kaliberű esemény.

Wrath helyet foglalt az apja hatalmas trónszékén – az ősi bútor nyikorgás nélkül fogadta el a súlyát.

– Tegnap este meghalt egy civil az utcán, de nem maradt sokáig halott. Ahogy a többiek sem. Hollywood ott volt. Rhage, tiéd a szó!

John hallgatta, ahogy a testvér jelentést tesz, de nem érte meglepetésként a hír. A vámpírok már éonok óta vívták a harcot az Alantasok Társasága ellen, azok ellen a lélektelen, kifakult emberek ellen, akik babahintőporszagtól bűzlöttek, és vakon követték vezetőjük, a kipufogófüstös Omega utasításait. De többé már nem csak ellenük harcoltak. Valami más is megjelent az éjszakában, Caldwell belvárosának sikátoraiban ólálkodott, és vámpírokra vadászott, nem emberekre.

Árnyékok.

De nem a Trez és iAm fajtából.

Ezek a lények valóban árnyékok voltak, halálosak; lecsaptak áldozataikra, végzetes sebet ejtettek a bőrükön, miközben a ruháik sértetlenül maradtak rajtuk. Az áldozatok meghaltak, aztán egy másik létezési síkon feltámadtak, megidézve a zombi apokalipszist. A testvériségnek eddig sikerült az emberek előtt megtalálniuk minden ilyen újjáéledt áldozatot. De vajon meddig tarthat a szerencséjük?

Senki sem szívesen reklámozta, hogy „a zombi apokalipszis valóságos!”, és azt sem akarták, hogy egy újságíró állkapocs-csattogtató, rothadó hullákról tudósítson. Vagy egy cikk jelenjen meg a lapok címoldalán, miszerint a Nemzeti Gárda egy élőhalott hadsereg ellen vív küzdelmet.

Habár az embereket ismerve ez talán fellendítené a turizmust Caldie-ban.

Miután Rhage befejezte mondandóját, a testvériségtől kérdések záporoztak. Mik ezek az árnyékok? Hányan voltak? Az Omega új katonái?

– Szerintem nem – válaszolta Butch. – Én megérzem az Omegát, és bennük semmi sem volt ismerős.

A Fendi/Prada ruhákban tetszelgő, erős akcentussal beszélő egykori bostoni zsaru már csak tudhatta. Egyszer benne volt az Omega. Azonkívül ő volt a Pusztító próféciájának megtestesítője. Egy nap ő fog véget vetni a háborúnak, vagy legalábbis az emberek ezt beszélték.

Más szóval elég megbízható forrásnak számított.

A beszélgetés folytatódott, aztán valaki megérkezett, és megállt John mellett. Ő azonban annyira belemerült a vitába, hogy meg sem nézte, ki az.

Végül a király lezárta a témát. Ezután még átvették a beosztást, és ekkor John megérezte maga mellett a tavasz illatát. Nem a télét.

Zsadist volt mellette. Nem meglepő. A sebhelyes arcú testvér, a szótlan és kíméletlen harcos szintén szeretett félrehúzódni a tömegben. És amit csinált… azzal a múltat idézte.

Kihúzta a mellkasára erősített tartóból egyik fekete tőrét, és hámozni kezdett egy zöldalmát. Körbe-körbe forgatta, nagy, biztos kezével hosszú szalagot hámozott le róla, mely alatt láthatóvá vált a gyümölcs fehér, fanyar húsa.

Johnnak erről eszébe jutott egy másik alma, melyet egy alkalommal ugyanez a tőr hámozott meg.

A buszon ültek, és várták, hogy elindulhassanak a kiképzőközpontból hazafelé. John Matthew még az átváltozása előtt állt, a csoportban a legkisebb volt, egy kívülálló, aki nemcsak a programban számított újoncnak, de a vámpírok világában is. Mindössze a bal mellén lévő anyajegynek köszönhette, hogy közéjük tartozhatott. Lash, az osztály zsarnoka egyfolytában őt szekálta.

Az első naptól fogva, mióta John elkezdte „az iskolát”.

Ez még azelőtt történt, hogy Blay és Qhuinn a legjobb barátai lettek. Mielőtt átesett volna az átváltozásán, és hatalmasabbá vált volna mindenki másnál, akihez képest korábban kisebb volt.

Még azelőtt, hogy meggyilkolták Wellsie-t, az egyetlen anyát, akit valaha ismert.

Eleinte nagyon nehéz dolga volt a programban. Sokkal gyengébbnek bizonyult a többieknél, koordinálatlanul mozgott, rendre elkerülték és kifigurázták, kivéve Blay-t és Qhuinnt.

Egy alma azonban mindent megváltoztatott.

Néhány éjszakával a programba kerülése után – lehet, hogy csak pár nap telt el, neki viszont egy örökkévalóságnak tűnt – felszállt a buszra, és már előre rettegett az utazástól, mert tudta, hogy megint terrorizálni fogják. Mielőtt azonban becsukódtak az ajtók, egy hatalmas és félelmetes alak jött fel a lépcsőn. Olyan nehéz volt, hogy a jármű kissé oldalra billent a súlyától.

Az összes újonc Zsadisttól félt a legjobban. Bár az arcán végighúzódó, szája sarkát eltorzító sebhely is ijesztő volt, az igazán félelmetesnek azonban fekete szeme tűnt. Tekintete üres, érzelemmentes és metszően egyenes volt. Nem siklott át semmin csak úgy; felemésztett bármit, amin megállapodott. Elevenen felfalt bárkit, uralkodott rajta, megpecsételte a jövőjét.

Egy túlélő tekintete volt ez, aki kibírta a borzalmakat, a kínzást, a züllöttséget, aki számára többé nem létezett olyan kegyetlenség, amit ne ismert volna.

Egy hidegvérű gyilkos tekintete.

Amikor leült John Matthew mellé a buszon, és elővette az egyik fekete tőrét, John biztosra vette, hogy eljött a vég… a testvér azonban hámozni kezdett egy zöldalmát.

Ugyanúgy, mint most.

Azután átnyújtott belőle Johnnak egy darabot. Majd ő is evett egy falatot. És megint John következett. Végül már nem maradt az almából semmi, csak egy vékony csutka, a barna magokig teljesen lefaragva.

Ezzel a nyilvánvaló üzenettel azt kívánta jelezni, hogy John olyanok védelmét élvezi, akik valóságos pokollá képesek változtatni az újoncok életét.

– …és emiatt csak a testvériség lesz jelen.

John Matthew a királyra nézett, és arra gondolt, vajon miről maradt le.

Wrath megsimogatta George szögletes, világosbarna fejét.

– Nem tudjuk, mi a célja Murhdernek, ezért aki felesleges, nem lesz jelen.

Felesleges. Oké, ez fájt. De ez van.

Amikor Zsadist megköszörülte a torkát, John Matthew ránézett. Egy darab alma volt a fekete tőr hegyére szúrva, fanyar, fehér húsa hívogató volt számára.

John köszönetképpen bólintott, és elfogadta a gyümölcsöt. Ezután mindenki felállt, és távozott, amit John értetlenül nézett, mígnem rájött, hogy Wrath minden bizonnyal az audienciaházban fogja fogadni az őrült testvért. Logikus. A király semmiképpen nem sodorná veszélybe a házban tartózkodó nőket, gyerekeket és a személyzetet azzal, hogy meghív ide egy kiszámíthatatlan alakot.

Miért nyitna ajtót egy Heath Ledger-féle Joker előtt?

Zsadist és John egymás után léptek ki a dolgozószobából, továbbra is az almát rágcsálva úgy, ahogy akkor a buszon, felváltva. A nagy lépcső tetejére érve befejezték, mire a gyümölcsből már csak egy lefarigcsált csutka maradt, mely olyan vékony volt, mint a szára.

Z nekiadta az utolsó falatot.

John elfogadta az egyszerű ajándékot, és próbált nem foglalkozni azzal, milyen nehéz különböznie a körülötte lévőktől. Nincs hangja. Nem testvér. Pusztán egy véletlen folytán találkozott Tohrral, ami ugyanolyan könnyedén akár meg sem történhetett volna.

Ami azt jelentette, hogy meghalt volna az átváltozása alatt, mert nem jutott volna női vámpír véréhez, ami erőt adott neki a folyamathoz.

Zsadist búcsúzóul bólintott, John szintén, de nem indult el egyenesen a Xhexszel közös szobájába a dzsekijéért; odasétált a korláthoz, és a lenti előcsarnokra pillantott.

Ez az elegáns és előkelő ház az apja, Darius álma volt, vagy legalábbis neki így mesélték. Darius egy autóbomba-robbanás következtében halt meg nem sokkal azelőtt, hogy John megismerhette volna. A testvér mindig is arra vágyott, hogy a király és a magántestőrsége egy fedél alatt éljen. Kimondottan emiatt építette meg száz évvel korábban ezt a Baseball álmok stílusú, hatalmas palotát. Hosszú időn át mégis lakatlanul állt, mielőtt végül ideköltözött volna ez a nagy család.

Éonokon keresztül senki sem értékelte ezt a lenyűgöző helyet. Az előcsarnok pompázatos volt, sokkal inkább hasonlított az orosz birodalomra, mint a huszonegyedik századi Amerikára. Fényes bordó malachitoszlopok, aranylevelekkel díszített falak és annyi kristály díszítette, hogy valóságos galaxisként csillogott. John emlékezett rá, milyen döbbenten állt meg, amikor először sétált be ide. Egy árvaházban nevelkedett gyerek számára, aki azután egy nyomorúságos odúban lakott, miközben egy étteremben mosogatófiúként dolgozott, és nap mint nap az öngyilkosságot fontolgatta, az élmény olyan volt, mintha a vadonból került volna be a civilizációba.

John „Maugli” Matthew.

Lent a gyönyörű mozaikpadlón a testvérek Wrath körül járkáltak. Hatalmas testükből csak úgy sugárzott az agresszió. Mindenki gyűlölte veszélynek kitenni a királyt. John olyan ellenállhatatlan késztetést érzett arra, hogy velük legyen, és megvédje az utolsó tiszta vérű vámpírt a földön, szolgálja a férfit, akit minden porcikájával tisztel, hogy könny gyűlt a szemébe.

De nem akarta kimutatni az érzéseit.

Puhány dolog lett volna. Különben is, ki a franc ő, hogy azt követelje, vegyék be a testvérek közé? Ez a megtiszteltetés Qhuinnt érte, és Blay egy szóval sem panaszkodott, amiért őt kihagyták.

John felemelte a kezét, és megérintette a bal mellkasát. A ráfeszülő izompólón keresztül is érezte a sebhely barázdáit, azt a kör alakú jelet a mellizmán.

A testvéreken ugyanez a jel látszott, ugyanezen a helyen. John mindig is anyajegynek hitte, de a kiképzőközpontba e miatt a furcsa heg miatt hozták be. Tudni akarták, hogy egy átváltozás előtt álló vámpírnak miért van ez a mellkasán.

Később megtudta, hogy a testvériségbe beavatott tagok egy titkos ceremónia során kapják.

A szíve megint sajogni kezdett, ezért megdörzsölte a szabálytalan heget, és azt kívánta, bárcsak ne lenne kívülálló!

Hála az égnek, hogy itt van neki Xhex, gondolta. Tudta, hogy vele meg tudja ezt beszélni, a nő meghallgatja, és nem fogja elítélni.

Elvégre nincsenek titkaik egymás előtt.

4.

Murhder húsz év után először öltött alakot Caldwell városában. Egy federalista villával szemben állt az egyik utcában. Nagyon jól ismerte a házat, nem lepődött meg, hogy a király erre a címre hívta.

A hely Dariusé volt, aki szintén itt lakott. A testvér mindig is kedvelte az elegáns dolgokat, Murhder maga is eltöltött néhány nappalt az alagsori hálószobában. Szentséges szűz, egyszerre rohanta meg az érzés, hogy egy héttel korábban járt itt, és az, hogy egy emberöltővel azelőtt lépett be utoljára az ajtón, étkezett együtt D-vel, és aludt vagy az alagsorban, vagy az emeleti kétágyas szobában.

Tudván, ki várja odabent, úgy érezte, nemcsak az eszét vesztette el, hanem a családját is.

Nagyon nehéz lesz újra Darius szemébe nézni. Az őrület egyik előnye, hogy az ember már nem gyászolja azt, ami többé nem az övé. Túlságosan lefoglalja annak kiderítése, mi valóságos, és mi nem.

Murhder erőt gyűjtött, hogy lelépjen a járdaszegélyről, átsétáljon a havas úton, és megálljon a bejárati ajtó előtt. Kopogjon, hogy jelezze érkezését… habár a testvérek valószínűleg már most is őt figyelik. Az épületben sötétség honolt, ami azt jelentette, hogy a harcosok bizonyára minden ablakban ott állnak, és látják őt idekint. Őket viszont nem lehet látni, nem lehet megállapítani, hányan vannak, nem lehet felmérni, milyen fegyverük van. Az is elképzelhető, hogy a házon kívül is őrködik valaki. Vigyáznak, hogy széllel szemben legyenek, hogy ne lehessen érezni az illatukat, és ha megmozdulnak, olyan némán teszik, mint ahogy a hó ráhull az örökzöldek ágaira.

Murhder nem hozott magával kabátot. Sem dzsekit. Még egy pulóvert sem. Sőt, egyáltalán nem volt téli dzsekije, ami egyértelműen bizonyította mentális betegségét.

Ám volt, amit nem felejtett otthon. A három levél ott lapult a nadrágja hátsó zsebében, a FedEx borítékba rejtett dokumentum pedig az egyik hóna alatt. Az előzőeket magával hozta, amikor elindult otthonról. Az utóbbiról elfeledkezett, és vissza kellett mennie érte. Tudta, hogy Wrath ügyvédje számít a papírokra, és a királyt ismerve úgysem hagynának neki békét, amíg oda nem adja.

Visszajönni nem akart még egyszer. Feltett szándéka volt, hogy megkapja, amit akar, és soha többé nem látja viszont őket.

Összeszedte magát, lelépett a járdaszegélyről, majd…

*

Az orvosbiológiai létesítmény sokkal inkább vízszintesen terült el, mint függőlegesen. Murhder domboldali fedezékéből nézte, miközben próbálta emlékezetébe vésni az egymással összekapcsolódott, egyszintes épületek elhelyezkedését. Egy központi részből ágaztak szét, mint a bicikliküllők. Nem voltak ablakai, csak a bejárat környékén, de még ott is nagyon kevés, ráadásul lesötétítve. A parkoló jórészt üresen állt, az épület mellett csupán néhány autó volt, és mind a bejárat közelében csoportosult.

Végre, gondolta. Megtaláltalak.

Odakint senkit nem lehetett látni.

Bár nem is volt hová menni, ami azt illeti.

Az épületegyüttes mögött húzódó erdő összefüggő falat alkotott. A szorosan egymás mellett álló fenyőfák között lehetetlen volt áthatolni. A létesítmény szélén kerítés is húzódott, a körülbelül hat méter magas betonfal tetején szögesdróthenger állt, és csupán egyetlen kaputorony volt, láthatóan golyóálló ablakokkal.

Ha ember lennél, és nem lenne megfelelő engedélyed, a birtokra sem juthatnál be, nemhogy az épületbe.

Szerencsére Murhdernek volt más lehetősége.

Behunyta a szemét, koncentrált, hogy megnyugodjon, a légzése a közelgő támadás miatt érzett idegességről egy sokkal egyenletesebb, lassabb ritmusra váltott. Mihelyt képes volt láthatatlanná válni, molekuláira esve repült előre. Az egyik leágazó épület lapos tetején lévő szellőzőrendszert célozta meg. Láthatatlan, légnemű alakban könnyen behatolt az alumíniumhálón keresztül a cső végén lévő ventilátorba, és továbbhaladt a szellőzőrendszerben.

Nem ismerte az épület belső elrendezését, ami veszélyessé tette a fizikaivá válást. Ha rossz környezetet választ, kárt tehet magában olyan helyeken is, amelyek nem nőnek vissza.

De a saját biztonsága nem aggasztotta.

Szellőzőnyílások. Újabb szellőzőjáratok. Ventilátorok. Szűrők, melyeken át tudott jutni, mert nem volt bennük acél.

Egy kazánból kilépve újra alakot öltött egy koromsötét helyiségben, ahol a levegőnek szárazsivatag- és motorolajszaga volt. Mihelyt előbukkant a semmiből, a teste beindította a mozgásérzékelő lámpát, a szemét pedig elvakította a hirtelen felkapcsolódó fény. Felkészült arra, hogy megszólal egy riasztó is: a kezébe fogta a fegyverét, és kissé leguggolt, arra számítva, hogy a következő pillanatban valaki beront az ajtón.

De nem jött senki, ezért felnézett az ipari kazánra, nagy levegőt vett, és láthatatlanná válva kiosont az ajtó alatti vékony résen.

Ismét előbukkant a semmiből, és egy pihenőszobában találta magát. Két, sötétzöld egyenruhás karbantartó neki hátat fordítva ült egy asztalnál, és cigarettázva, kis fekete-fehér tévén kosárlabdameccset nézett.

– Elnézést, uraim! – szólalt meg Murhder szárazon.

A két ember összerezzent, megfordult és villámgyorsan felpattant. Mielőtt segítséget hívhattak volna, Murhder belenyúlt az elméjükbe, és megbénította őket ott, ahol éppen álltak. Ezután a jobb oldali fickót választotta; belenézett a gondolataiba.

Oké… hűha!

A férfi megcsalta a feleségét, és aggódott, hogy elkapott valami nemi betegséget a szeretőjétől. A hűtlensége miatt hatalmas bűntudatot érzett, de nem tudta elképzelni az életét a másik nő nélkül, ráadásul nem tudott szabadulni a gondolattól, vajon kivel fekszik még le rajta kívül. Esetleg Charlie-val a műszaki osztályról…

Murhder egyáltalán nem erre volt kíváncsi, de sajnos a férfi elméje nem úgy működött, mint egy könyvtár. Nem volt benne Dewey-féle katalógusrendszer, ami megkönnyítette volna a keresést. Az emlékek fontossági sorrendben törtek felszínre, méghozzá az illető szempontjából, nem pedig egy esetleges betolakodó kívánsága szerint.

Murhder áttért a bal oldali fickóra, és vele megütötte a főnyereményt.

Ezt az embert éppen most nevezték ki, és már alig várta, hogy lejárjon a szakszervezet által előírt szünete, és visszamehessen dolgozni. Szerette, hogy van hatalma ezen a helyen.

Ez már sokkal jobb, gondolta Murhder.

Néhány pillanat múlva meg is kapta az információt, amit keresett: igen, van itt egy nagyon titkos laboratórium, nem is olyan messze.

Kitörölte a férfiak elméjéből a megjelenését, azután elültetett bennük egy parancsot, miszerint üljenek vissza, és folytassák a meccs nézését.

Felesleges komplikációt okozni, ha nem muszáj.

Kilépett a folyosóra, de már nem tudott láthatatlanná válni. Túlságosan felvillanyozódott, az érzékei életre keltek, és mint ahogy egy gazdi elereszti a kutyáját, úgy küldte előre állatias énjét. A lépései már nem a végtagok tudatos irányításával történtek, hanem egy autonóm folyamat részeként, mely a magasabb rendű jót szolgálta.

Ezek az emberek vámpírokat tartanak fogva itt. És borzalmas dolgokat művelnek velük. A lelke legmélyén tudta, hogy így van, most viszont végre elhatározza magát a helyes cselekedetre. Nincs, ami elvonja a figyelmét. Nem követ el hibát. Nem viszi bele az érzelmeit.

Mert korábban emiatt vallott kudarcot.

Amikor befordult a sarkon, megpillantott két fehér köpenyes laboratóriumi dolgozót. Kitörte a nyakukat, a testeket pedig ott hagyta, ahol összerogytak. Ártatlan áldozatok voltak? Rohadtul nem, és ha nem lett volna fogytán az ideje, új szintre emelte volna a haláltusájukat, és nem érte volna be ezzel a kettővel.

Minden egyes élő, lélegző embert megölt volna ebben a kínzókamrában.

Ehelyett inkább továbbment, végigsietett a folyosón, miközben igyekezett kikerülni a mennyezetre szerelt biztonsági kamerák hatósugarát.

Amikor megállt egy acélajtó előtt, beindult a riasztó. Az acél volt az egyetlen fém, amelyen a vámpírok nem tudnak láthatatlanná válva átmenni.

A mögötte lévő helyiséget pedig, bármi volt is az, acélháló vette körül.

Ezek az emberek tudják, hogyan tartsák itt az áldozataikat, gondolta.

Hála istennek, odáig már nem terjedt a figyelmük, hogy az egész létesítményt így védjék le – minden bizonnyal sokkal jobban aggódtak amiatt, hogy a foglyok kiszabadulnak, mint hogy valaki bejön megmenteni őket.

A hátizsákjában tartott robbanóanyagok közül gyorsan elővett egy adag C4-est, beledugta a detonátort, és hátralépett. Nagy robbanás hallatszott. Mielőtt eloszlott volna a füst, az ajtó kiesett a helyéből, és úgy zuhant a földre, mint egy sírkő.

Murhder tőrrel a kezében ugrott előre. Nem pisztolyt vett elő, mert nem akarta, hogy egy eltévedt golyó megölje a fogva tartott áldozatokat…

Ez egy igazi orvosi laboratórium volt, a polcokon különféle eszközök sorakoztak. A műtőasztal láttán kis híján elhányta magát, a pulton és az asztalokon sokféle mikroszkóp és monitor állt.

A laboratórium dolgozóit egy pillanat alatt lemészárolta. Hárman voltak, fehér köpenyes férfiak. Nem tanúsítottak ellenállást, amikor rájuk támadt, az időt nem pazarolták menekülésre és sikoltozásra. Murhder azzal kezdte, amelyik a telefon után nyúlt. Amikor elvágta a torkukat, fehér köpenyük eleje csupa vér lett, a nyakukban lógó laminált, fényképes azonosítójuk pedig rózsaszínes árnyalatot kapott.

Miután az utolsóval is végzett, megpördült, és egy fémhálóval borított ketrecet pillantott meg. A ketrec körülbelül két méter széles, négy és fél méter hosszú és két méter magas volt, az alját meg a tetejét sűrű szövésű acél borította. Baloldalt egy férfit pillantott meg benne, meztelenül. Két tál volt előtte, egy az ételnek, egy pedig a víznek, mintha egy nyomorult állat lenne.

A másik ketrecben egy nőre lett figyelmes – szentséges szűz, terhes volt, hatalmas hassal!

A nő üres, üldözött tekintettel nézett rá a sűrű acélpántok között, a szája tágra nyílt a döbbenettől.

Murhder előtt egy pillanatra hirtelen eltorzult a valóság.

Ez volt az az arc a szent üvegdarabban! Amit a látótálból lopott el.

Az a nő!

– Ne érj a rácsokhoz! – szólt neki a férfi a riasztó vijjogását túlharsogva, miközben a füst szétoszlott körülöttük. – Áram van belevezetve!

Murhder összeszedte magát, hogy a jelen helyzetre koncentráljon. A férfi felállt, de olyan girhesnek tűnt, hogy valószínűleg ölben kell vinnie majd. A nő pedig még rosszabb állapotban volt. Térdelt, és Murhder attól tartott, ennél többre nem is lenne képes.

– Ott! – mondta a férfi, és egy elektromos dobozra mutatott a falon. – Ott van a ketrecek megszakítókapcsolója.

De nem volt idő a biztosítékokkal vesződni. Murhder a tőrt fegyverre cserélte, és hat lövést irányzott a fémpanelre. Szikrák repkedtek szanaszét, és egy kis robbanás is hallatszott, majd a laboratóriumban fémszagú füst terjedt szét.

– Hátra! – parancsolt a férfira.

A fogoly tudta, mire készül, ezért elvonszolta törékeny testét az útból, miközben Murhder a ketrec zárjára célzott a fegyverrel. A kilőtt golyó széthasította a borítást, a zár belső részei a földre hullottak.

A rab szélesre tárta az ajtót, majd ceruzavékony lábaival kibotorkált a ketrecből. A lába annyira remegett, hogy bütykös térde össze-összekoccant. A haját leborotválták, a koponyájára elektródákat erősítettek.