Axelle

MÁMOR

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Mámor

Copyright © Axelle, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806584

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Habár te ezt már nem látod, de bízom abban, hogy érzed és tudod.
Köszönöm, hogy az életem része voltál, és megannyi mámoros
pillanatot okoztál.
Remélem, büszke vagy rám a csillagok mögül.

ELSŐ FEJEZET

Diana Monet

•

Basszus, hogy én mennyire utálom a magamutogató embereket.

Ha nem lenne a bátyám ennyire akaratos, valószínűleg nem tartanék vele a városunk egyik legpuccosabb épülete felé, ahol köztudott, hogy sznob emberek vannak, akik állandóan megjátsszák magukat – még ma is, annak ellenére, hogy a nyár utolsó hónapjának beköszöntével rendhagyó, álarcos mulatság van terítéken. Mikor Casper felhozta az ötletet, miszerint itt csapják ma szét magukat a haverjaival, egyből rácsaptam az orrára az ajtót, de belegondoltam a következményekbe, és rájöttem, hogy muszáj eljönnöm vele.

– Nem lesz gázos, nyugi. Hamar lelépünk – biztat bátyám vezetés közben.

– Akkor minek megyünk? – értetlenkedek, majd félve a kocsi ülésébe passzírozom magam, miközben Casper beveszi az utolsó kanyart.

– Anya nem hitte el, hogy ha kiteszem a lábam a lakásból, nem iszom le magam a sárga földig egy rendezvényen – forgatja a szemét sértődötten. – Márpedig ez öreglányok közt nem lesz megerőltető.

– Szóval az after…

– Az afterről nem tud. Annyit mondtam neki, hogy eljövünk, jól érezzük magunkat, és kész.

– És én alibinek kellettem, aki majd helyesel, hogy nemcsak becsekkoltál erre a helyre, hanem tényleg itt töltötted az estét.

– Hé, ne fogalmazz ilyen durván! Nem voltál sehol egész nyáron, egyébként meg ez egy elegáns hely. Te pedig a megtestesült elegancia vagy. Te is jól fogod magad érezni.

– Szerencséd, hogy szőke vagyok és hülye – forgatom a szememet. Hiába próbálja a bátyám manipulálni a szálakat, mintha ő tenne szívességet nekem, ez közel sincs így. Csupán kétszemélyes csapatunkban én vagyok az ész, ő minden más, ezáltal anyáék nem engedik el csak úgy bárhová, pláne azok után, amiket csinált már egy-egy kósza estén.

– Jaj, ne már – sóhajt Casper, miközben próbál leparkolni az emberektől nyüzsgő helyen. – Jaj…

– Jaj bizony, hogy van neked jogsid? – pislogok ijedten, mikor majdnem elüt két, maszkot viselő embert. – Nem nézed a tükröket?

– Azt is kell? Melyiket? – Casper kapkodni kezdi a tekintetét minden irányba, ahol tükröt lát.

– Az összeset, de nem egyszerre!

– Mi vagyok én, pók, hogy hat szemem legyen? Jesszus…

– Nyolc szemük van – forgatom a szememet.

– Tudom, okos vagy. Én meg ügyes. Na – leállítja a motort, majd mint aki jól végezte dolgát, kinyújtózik. – Vajon az előbb az az ugrás…

– Vagy padka volt, vagy ember. Húzzunk innen, míg ki nem derül – dobom fel az ötletet, a testvérem pedig megfogadva a tanácsomat, kipattan a járműből, és engem is kisegít.

Nyár vége lévén kellemes az idő, pont megfelelő a hosszú, fehér bársonyruhámhoz, melyet mára választottam.
A dresszkódnak megfelelően a szememre igazítom a törtfehér színű maszkomat, és megvárom, míg Casper utolér.

Míg haladunk a macskakövekkel díszített útvonalon, szemügyre veszem a környezetem. Kevés velünk egykorú van, leginkább a harmincas korosztály dominál – már amennyire meg tudom állapítani a maszkokon keresztül. Mikor Casper rávett, hogy eljöjjek ide, elsőnek tetszett, mivel Deer River nem az elegáns helyeiről ismert – több a kocsma, mint a rendezvényhelyszín. Talán ez a tény okozta Casper vesztét is, aki amióta egyetemista (már három éve), csak iszik, és balhékba keveredik. Ennek a szüleink nyilván nem örülnek, így az egész nyarat arra tették fel, hogy jó útra térítsék Caspert. Márpedig egy huszonöt éves fiút nem könnyű. Mikor a hatodik féléve végén kis híján megbukott, ezzel majdnem áttették önköltséges képzésre, a szüleink megfenyegették, miszerint nem fogják neki fizetni a képzést, ezáltal a bátor, öntörvényű bátyám megijedt, és egész nyáron nyalizott az őseinknek. Talán emiatt a tenyérbemászó stílusa miatt engedték meg a szüleink a ma estét, vagy talán azért, mert nem hitték, hogy Casper idióta haverjai – akiknek nem futotta belépőjegyre – kint várják, hogy megtörténjen a becsekkolás, és végre szétcsaphassák magukat.

•

– Jegyeket, személyit kérek – állít meg minket a biztonsági őr a bejáratnál, én pedig kelletlenül a kezébe nyomom a kártyákat.

Születési név: Diana Monet

Születési dátum és helyszín: 2003. augusztus 10. Deer River, New York állam

Na meg persze egy ultragáz kép rólam. Alapból nem lenne vele gond, de úgy nézek ki rajta, mint egy kobold; a hosszú, szőke, frufrus hajam bénán áll a fotón, zöld szemem pedig ahelyett, hogy tekintélyt parancsolna, csúnyán vizslatja a világot.

De ezek csak külsőségek. Én igazából nem 2003. augusztus 10-én születtem, hanem 2023. augusztus 20-án, ugyanis az a szívátültetésem napja. Lassan három éve, hogy véget ért az előző, ritmuszavarokkal, fulladásokkal teli életem, és a helyébe kaptam egy másikat – egy olyat, amiről egyedül a családom tud, és a szülinapomat is ezen a napon ünneplem. Anyán, apán és Casperen kívül ugyanis senki sem tudja, hogy erre a műtétre volt szükségem. Nem szeretném, ha bárhol is én lennék a szegény lány, akinek mindennap gyógyszert kell szednie, és bármikor bármiféle komplikáció akadhat, ha esetleg csúnyán beszélnek vele.

Miután a testvérem is átmegy a check-in folyamaton, végérvényesen is elhatározom, hogy soha többet nem megyek vele sehová, pláne nem kocsival.

– Te nagyon hülye, remélem, nem akarsz ma inni – csapok a homlokomra, amit a körülöttem sétáló sznob népség meglepődve konstatál. – Elnézést, csak egy szúnyog volt. Lecsaptam, nehogy magukra szálljanak ezek a kis dögök.

A szájalásom után kapok pár megvető pillantást, de a jelenlegi gondot tekintve a legkevésbé sem érdekel.

– Mi az, hogy! Ezért gyűltünk ma itt össze. Inni. Ha liftzenét akarnék hallgatni, megtehetném otthon is. Na de berúgni, mint a gerely? Az csak a haverokkal jó.

– És a kocsit ki fogja vezetni? – teszem csípőre a kezeimet, mire elkerekedik az észlény testvérem szeme.

– Ó, ó! Értem a problémát – biccent helyeslően.

– Nem az volt a kérdés, hogy érted-e, te tyúkeszű. Hanem az, hogy hogyan fogjuk megoldani?

– Pasiból vagyok, hogy agyaljak mindenen? Az tuti, hogy megkeresem a srácokat – kapja elő a telefonját, mire csak megforgatom a szemem.

Már nagyon rég le akarom tenni a jogsit, de egyszerűen sosem sikerült, pedig már ötször próbálkoztam. Caspernek megadták, mivel éppen akkor a vizsgáztató lányával kavart (igen, én is elítélem a kivételezést), de abban azóta sincs köszönet. A legfőbb probléma abban rejlik, hogy mellette ülök legtöbbet a kocsiban, tőle látom, hogy hogyan vezet, és valószínűleg ragad is rám valami… Ó, de hát ezért buktam meg már ennyiszer.

– Hátul vannak. Jössz? – kérdezi Casper, mire csak megrázom a fejem.

– Mit kezdjek egy csapat alkesszal?!

– De hát most ingben és öltönyben vannak – pislog sértődötten a bátyám.

– Bocsánat. Mit kezdjek egy csapat masniba csomagolt alkesszal? – pontosítom a kérdésemet, mire csak megforgatja a szemét, megragadja a karomat, és húzni kezd a flancos épület felé.

– Jó buli lesz. Legálisan ihatsz – kacsint rám, én pedig már azt számolgatom, hogy hogyan fogom leverni ezt az oltári nagy szívességet rajta. Falazni a szülőknek, és azért a falazásért még meg is kell küzdenem? Legalább a diplomáját megérdemelném, amit elvileg meg fog kapni. Bár, ha így halad…

Mivel már becsekkoltunk, a kutyát nem érdekli, hogy a továbbiakban hová megyünk, így Casper a legnagyobb lelki nyugalommal kerüli meg az épületet, ahová már nem ér el a rivaldafény, ennek köszönhetően csupán egy kis gyér világítás és asztalok állnak rendelkezésünkre – ami úgy tűnik, ennek a bandának tökéletesen elég is. Még a fényben, a civilizációban készítünk képet anyáéknak az átlyukasztott jegyeinkről, akik így megnyugodva veszik tudomásul, hogy valóban ide jöttünk. De jó nekik, hogy nyugodtak.

– Srácok, bemutatom a húgomat, Dianát – karolja át a vállamat Casper, mire a körülbelül velünk egyidős srácok végignéznek rajtam. Fúj. Láttam már őket többször is az egyetemi képeken, de sosem voltak szimpatikusak, és kétlem, hogy ez valaha változni fog. A tudat, hogy a bátyám miattuk került bele a bulik világába…

– Szabad esetleg, hogy…

– Felejtsd el – állítja le a feltehetőleg ismerkedési szándékot a bátyám, még mielőtt túl késő lenne. – Ő nektek tabu.

– Akkor igyunk, én azt mondom – kezdi az egyik, a többi pedig adja alá a lovat. – Kiscsillag, te iszol?

Megrázom a fejem, majd leülök az egyik padra, a többiek pedig csatlakoznak. Egy órán át csevegnek fogalmam sincs miről, talán játékokról, és borzasztóan kívülállónak érzem magam, ami nyomaszt, de tudom, hogy ezt vállaltam – a bosszú pedig édes, szóval már van pár tervem, hogyan kérem vissza Caspertől a szívességet.

•

– Bocs a késésért – hallok meg egy hangot a hátam mögött. Remek, még egy alkesz.

– Tesó, ugye nem motorral jöttél? – szólal meg a mellettem ülő, aki gyanúsan egyre közelebb csúszik hozzám.

– Örüljetek, hogy jöttem – válaszol, mire megfordulok, annak ellenére, hogy tudom, semmit nem fogok belőle látni. Amit viszont észreveszek, az éppen elég.

A rejtélyes idegen egészen magas, és ahogyan látom, ő néz ki a legnormálisabban az egész bagázsból. Lassan közelebb sétál, a lámpa fényénél pedig végre többet látok belőle – sötét, hullámos haj, sötétbarna, szinte fekete szem, amelyet épphogy meglátok a fekete maszk alatt. Hú, anyukám! Na, ezt már szeretem.

– Szivi… – duruzsol valaki a fülembe, mire megfordulok, és ekkor azt hiszem, elcsattan egy csók. Vagy legalábbis egy szájrapuszi, mivel az illető közel hajol hozzám, én pedig későn reagálok. Viszont mikor leesik a dolog, hirtelen elhúzódom, aminek köszönhetően leesek a padról.

– Jól vagy? – néz felém Casper, aki már annyit ivott, hogy nem bír megállni a lábán.

– Megmaradok – motyogom. Egy kéz nyúl felém, és a rejtélyes idegent látom meg magam előtt. Elfogadom a kezét.

Furcsa érzés kerít hatalmába.

Erdőben sétálás, a fák illata.

– Még sosem fogta meg fiú úgy a kezemet, hogy azt éreztem, biztonságban vagyok.

– Mellettem mindig biztonságban vagy, kicsi. Hogyan bizonyítsam be?

Sötét hajára napfény vetül, sötét szeme pedig a boldogságtól csillog.

– Talán csak csókolj meg…

Jézusom, létezik, hogy berúgtam a szeszek szagától?

– Tiszta sár lett a ruhám… – sóhajtok bosszúsan, elterelve gondolataimat.

– És még a bugyidat is láttam – reflektálja közel hajolva a fülemhez, mire szúrós szemmel felé fordítom a tekintetem. Szerencsére nem szatír, így időben elhúzódik, ezáltal nem smárolok ma már egy második idegen sráccal. Szuper.
Az szerintem mindent elmond az estémről, ha ennek a ténynek örülni tudok…

– Komolyan ez az első felém intézett mondatod? – fogom fel mondanivalója lényegét.

– Mit szeretnél, kicsi, mit mondjak? – mosolyodik el halványan.

– Kicsi? – emelem fel a szemöldököm. – Már becézel is?

– Mivel a rendes neved nem tudom, és olyan kicsi vagy. Törékeny.

– Én sem tudom a tiéd. Akkor én hívjalak nagynak és hirtelennek, vagy mi?

– Hát… – vonja meg a vállát, mire megforgatom a szemem.

– Vicces. Én nem arra gondoltam!

– Miért, én mire gondoltam? – mosolyog rajtam továbbra is, én pedig megelégelem, és kihúzom a kezem az övéből. – Miért vagy itt?

– Úgy hívják, hatalmas testvéri szívesség – fordulok a bátyám felé, aki láthatóan jól érzi magát. – Bár úgy érzem, ma már megtettem, ami tőlem tellett. Megmosom a ruhám valahol, aztán összekaparom.

– Megyek veled – jelenti be az idegen, mire felé fordulok.

– Talán félsz, hogy eltévedek?

– Sose tudni. Valakinek vigyáznia kell rád, kicsi.

– Ahol még az asztal sarka is aranyból van, kétlem, hogy veszély leselkedne rám – engedem el a fülem mellett a szólítást. Kicsi…

•

Beérünk a hatalmas palotának mondható akármibe, ahol nagy nehezen megtaláljuk a mosdót, én pedig megállok a női részleg előtt, és a fiúra nézek, viszont megakad rajta a szemem. Olyan hibátlan az arca, csessze meg. Napbarnított bőr, éles arcél, sötétbarna szemek, sötét haj. Emellé még társul a tökéletes mosoly és a kedves szem…

– Azt szeretnéd, hogy bemenjek veled? – kérdezi hirtelen, mire észhez térek.

– Dehogy, az kéne még – borzongok meg látványosan, majd benyitok a helyiségbe. A fekete ruhámon szerencsére nem nagyon vehető észre a sárfolt, de éppen eléggé ahhoz, hogy tíz percen át kelljen törölgetnem vizes zsepivel, hogy lejöjjön. Elégedetlenül akad meg a szemem magamon a tükörben, mikor észreveszem, hogy a maszk miatt teljesen szétfolyt a sminkem, a kontyom pedig elegancia helyett lázadást prezentál.

Hihetetlen, de mikor végzek, az idegen még mindig az ajtó előtt vár a falnak dőlve, miközben a maszkját igazítja, és mikor meglát, lágyan elmosolyodik.

– Kész vagy, Hamupipőke?

– És eddig még azt hittem, hogy a kicsi a rossz megszólítás…

– Nem tehetek róla, olyan pici vagy – áll meg előttem pár centivel, és most esik le, hogy legalább másfél fejjel magasabb nálam.

– Mit vársz, templom legyek? – teszem csípőre a kezeimet. – Menjünk, mert vigyáznom kell Casperre.

– Casperre? – húzza össze a szemöldökét.

– A bátyám, Casper Monet – biccentek. – És valószínűleg holnapra meg fogom fojtani.

– Miért? – kérdezi, miközben elindulunk a puccos emberek közé.

– Mert semmi kedvem itt lenni, ráadásul iszik, mint a gödény, pedig valahogy haza kéne vezetnie…

– Kocsival jöttetek? – pillant felém meglepetten.

– Igen. Arra nem gondolt a nagyeszű, hogyha kocsival jövünk, azt valahogy el is kéne vinnie, nekem pedig csak most jutott eszembe, mikor ideértünk… Az alkesz haverjairól pedig ne is beszéljünk – fecsegek, ám hirtelen észbe kapok. – Bocs, a haverjaid…

– Nem olyan nagy haverok, nyugi – bámulja a földet. Észre sem vettem, hogy időközben kiértünk, és újra a friss levegőn vagyunk. – Én leginkább csak őrzőnek vagyok itt.

– Én is – fintorodom el.

– Mivel vett rá, hogy elgyere? – érdeklődik, miközben finoman hozzáér a derekamhoz, és húzni kezd. Nem tart sokáig, de az érintése így is perzsel, és csupán amiatt teszi, hogy más útvonalra irányítson, egészen konkrétan egy padhoz, ahol rálátásunk van a hülyékre, és a vígan bálozókra is.

– Anyáék szobafogságra és munkára ítélték, de otthon teljesen depresszióba esett, így úgy voltam vele, hogy belemegyek most az egyszer abba, hogy pusztítsa magát – vonom meg a vállam.

– Micsoda önfeláldozó vagy – mosolyodik el újra, én pedig a félhomálynak köszönhetően felfedezem a gödröcskéit. – Pláne, hogy te nem érzed jól magad a társaságukban.

– Ezt honnan veszed? – háborodom fel legalább annyira, mintha ez nem lenne igaz.

– Egyértelmű. De akkor miért pont ide jöttetek?

– Mert anyáék belementek a puccos hely miatt. Nem a legkedvencebb helyeim a drága helyek, ahol még a szemét is aranyból van, de nem mondom, szívesebben táncolnék egyet, minthogy visszamenjek – pillantok a kültéri részleg felé, ahol néhány pár táncol az éppen felcsendülő Romantic Homicide című számra.

A srác az ég felé emeli a tekintetét, behunyja a szemét, kifújja a levegőt, majd újra felém néz, miközben feláll, és megfogva a kezem húzni kezd.

– Gyere, kicsi, táncolunk – mondja, mire hitetlenül nézek rá.

– Miért…

– Egész este az van, amit mások mondtak neked. Mostantól, egészen öt percen át az lesz, amit te mondasz. Szeretnél táncolni?

El sem gondolkodva más opción, csak elfogadom a kezét, és hagyom, hogy az emberek közé vigyen. A táncparkett szélén megállunk, külön mindenkitől, és hagyjuk, hogy
a zene irányítson minket. Mivel magasabb nálam, így csak a vállára tudom tenni a kezeimet, ám ő a derekamat bátran átkarolja, és olyan közel húz magához, amennyire csak lehet, így egy fokkal kényelmesebben elérem a nyakát. Felnevetek, ő pedig mosolyogva lépkedni kezd a zenére, közben pedig végig a szemembe néz.

Habár a zene csak kétperces, én mégis egy örökkévalóságnak érzem – és nem azért, mert olyan rossz. Olyan, mintha megállna az idő, és csak ketten léteznénk. Ez nem a „szerelem elvakít” maszlag, de talán… első látásra szerelem? Jézusom, Diana, még csak fél órája ismered.

Oké, de pont ez az első látásra szerelem lényege. Nem igaz?

Mindeddig a pillanatig elítéltem az ilyet. Ugyan már, alig ismerem, sőt, még a nevét sem tudom… De amilyen finoman hozzám ér, mintha gyémánt volnék. Amilyen figyelmesen hallgat, és mintha inná minden szavamat.

Hirtelen, nem gondolkodva, lábujjhegyre emelkedek, így egészen közel kerülök az arcához, ám ő nem húzódik el.

– Mit szeretnél? – kérdezi mosolyogva, miközben tudja a szándékomat.

Mikor előző életem véget ért, megfogadtam, hogy a másodikban azt teszem, amit helyesnek érzek, és nem félek.

– Öt percig az van, amit én akarok, nem igaz? – idézem fel korábbi szavait, mire ezúttal ő neveti el magát. A hangja… Istenem, ennél csodásabbat még sosem hallottam, mint a nevetése.

– És mit szeretnél? – hajol közelebb hozzám.

Hirtelen fütyülést hallunk, és mikor a hang irányába nézek, rájövök, hogy Casper bandája az. Basszus, ez a srác a bátyám haverja, ez amolyan… Törvény náluk, hogy haverunk rokonával nem kezdünk ki, nem? Basszus. Rosszabbak, mint a területüket védő kutyák.

– Ne foglalkozz velük, én sem teszem, kicsim.

A szavait halkan mondja, és éppen elgondolkodnék, hogy vajon tényleg jól hallottam-e, mikor hüvelykujjával megérinti az államat, maga felé fordít, és édes ajkait megérzem az enyémen. A világ pedig megszűnik létezni. De komolyan.

Eddig ilyenről még maximum olvastam, és nem értettem sosem, hogy ez lehetséges. De ahogyan ajkaival apró puszit nyom az enyémre, majd kezével finoman végigsimít a nyakamon, a hasamban kellemes bizsergést érzek. Kissé megharapja az alsó ajkamat, amivel mosolygásra kényszerít, és ettől már a lábam is elgyengül. Mintha élvezné, hogy megszűnt a lényem létezni, apró nyögést hallat, amely olyan halk, hogy másnak fel sem tűnik, csak nekem.

Élvezi. Vajon melyikünk van oda jobban ezért az egészért?

Eltávolodik tőlem, és habár csupán pár percig volt hozzám préselve, hirtelen hiánya által megremegek a közénk bekúszó hideg szellőtől.

– Úgy tűnik, nem fűtöttelek fel eléggé – jegyzi meg a fiú pajkos mosollyal az arcán, majd átadja nekem a zakóját.

– Ugyan. Több kell ennél…

– Szavadon foglak – kacsint, én pedig mikor rájövök, hogy mit mondtam, hirtelenjében elpirulok. Basszus, olyan kínos vagyok, hogy néha még én sem hiszem el. – Szólok nekik, hogy menjünk.

– És most miattam megszegtél egy falkatörvényt? – nézek rá szomorúan.

– Mi? – néz rám furcsán. – Oké, kissé nomád népség, de azért nem farkasok…

– Tudod, hogy értem – forgatom a szememet.

– Tudom. És hidd el, abban a pillanatban pont nem érdekelt – vonja meg a vállát.

– És utólag?

– Megérte.

Nagy levegőt veszek, hogy ne ugorjak a karjaiba, és ezt a műveletet akadályozza az is, hogy a társasághoz érünk, akik fuvarért könyörögnek, szerintük annyit ittak, hogy alkoholmérgezést fognak kapni.

– Vezetheted a kocsimat, csak légyszi, vigyél el minket – teszi össze a kezeit Casper, én pedig szúrósan nézek rá. Éljenek a felelősségteljes bratyók!

– Jaj, minden álmom, hogy egyszer vezessek – ábrándozok a fiúnak, aki rám emeli a tekintetét, majd aprót biccent.

– Jó, inkább, minthogy a börtönbe menjek majd utánatok – adja be a derekát, majd miután nagy nehezen megtalálja a testvérem a kocsikulcsot, elindulunk a jármű felé. Nehezen, de mind az öten beférünk az egyébként ötfős kocsiba, viszont tekintve, hogy a részegek általában kétszer annyi helyet igényelnek, nem túl élvezetes az utazás. Én ülök az anyósülésre, mivel közülünk egyedül én tudom elmondani az útvonalat, amit a mellettem ülő készségesen végigvezet. Szerencsére ő jól irányítja a kocsit, és ahogyan látom, rutinos is, és ami a legfontosabb, hogy épségben kidobunk mindenkit a saját otthonánál – persze csak reménykedünk, hogy valóban ott laknak, ám olyan részegek, hogy csoda, ha betalálnak az ajtón.

Megállunk a házunk előtt, és miután sikeresen kivesszük a csomagot a kocsiból – ami történetesen a bátyám –, megvárjuk, míg bevánszorog, majd egymáshoz fordulunk.

– Hé, te nem motorral mentél? – kerekedik el a szemem hirtelen.

– Az a gond már meg van oldva, nyugi – mosolyodik el, majd lassan felemeli a kezét, és a hüvelykujját végighúzza az arcomon. Éppen felém hajolna és megcsókolna, amit igen, viszonoznék. De mindez csak feltételes módban, mivel a következő pillanatban megjelenik mellettünk egy kocsi, és dudál kettőt, amivel sikeresen felkelti a lakókat.

– Itt a fuvarom – mondja halkan, miközben a szemembe néz. – Örültem, kicsi.

– Én is neked. – A számra már csak akkor jönnek szavak, mikor elhajtanak az utcából, és egyedül ácsorgok.

Fogalmam sincs, hogy látni fogom-e még valaha, így miután bemegyek a házba – halkan sunnyogva, hogy anyáék fel ne keljenek –, veszek egy zuhanyt, és a kezembe veszem a zakót, amit véletlen nem adtam vissza a srácnak, akitől kaptam.

Még a nevét sem tudom.

Szerencsére benne van a kártya, amellyel be kellett csekkolni az eseményre, így hamar megtalálom a nevét. Viszont csak hogy biztos legyek a dolgomban, Casper ismerősei közt kezdek el kutatni. Végül nehezen, de találok egy képet a haverjaival, ahol meglátom őt is, így rámegyek a jelölésekre, ahol meglátom a nevét: Adler Laurent. A profilján alaposan körbeszimatolok, és miután rájövök, hogy valóban ő az, bejelölöm.

Éppen görgetek lefelé a profilján, mikor hirtelen megakad a szemem, és meglepetten nézek magam elé. Hogy mi is van?

Igen, ez az, aminek látszik.

Adler Laurentnek van egy ikertestvére.

Ace Laurent.

A.

Furcsa dolog, amikor a múltad újra rád mosolyog – csak másik arcot visel.

MÁSODIK FEJEZET

Diana Monet

•

Ha lennének ellenségeim, még nekik sem kívánnám az érzést, mikor a saját bátyád hányásának hangjára kelsz fel, és még a te gyomrod is felfordul. Tökéletes nyárzáró lenne, ha mondjuk, tudom is én, madárcsicsergésre ébrednék, de ugyan. Az túl egyszerű lenne.

– Casper! – hallom anya hangját éppen akkor, mikor elindulnék segíteni, ám ha a szülőm fejeket fog leszedni, akkor mindegy, ha csak az övével teszi, nem igaz? – Diana!

Persze hogy nem elég, ha csak az egyikünket cseszi le. Azt hinné az ember, hogyha szívátültetésben volt része, akkor az anyja nem hibáztatja… Ó, dehogynem.

– Mégis mire véljem ezt? – áll meg előttem csípőre tett kezekkel anya, aki még kora reggelhez képest is csodálatosan néz ki. Hozzám hasonlóan szőke fürtjei vannak és zöld szeme, valamint negyvenéves létére tökéletes alakkal rendelkezik. Nem hiába jógaoktató, és nem hiába működik a házasságuk apával huszonöt éve. – Diana!

– Miért tőlem kérdezed? – teszek egy lépést hátra, miközben a nyitott fürdőajtónál okádó testvéremben gyönyörködök. – Lehet, hogy belenézett a tükörbe. Az simán kiválthatja ezt a reakciót, én legalábbis totál megértem.

– Kuss – prüszköli Casper.

– Hogy mondod? – kérdezek vissza fenyegető hangsúllyal, jelezve azt, hogyha elárulom, akkor anya őt fogja árulni a piacon a kínaiaknak.

– Á, semmi – nyöszörgi.

– Diana Monet, magyarázatot! – néz rám idegesen anya, mire megforgatom a szememet.

– Oké. Tegnap hihetetlenül befaltunk a rákchipsből, és valószínűleg megfeküdte a gyomrát.

– Elég béna kifogás…

– Nézd meg te magad – mutatok a fürdő felé pókerarcot vágva, tudva, hogy bukhatok, ám nem lepődöm meg a kifinomult anyámon.

– Elhiszem. Szedd össze magad, kisfiam, elvégre felnőtt férfi vagy! – sóhajt szülőnk, majd felém fordul. – Arra keltünk ma reggel, hogy meghívták a Monet családot egy jótékonysági bálra, amelyet ma rendeznek. Illik legalább egy főnek elmennie, szeretnétek elmenni a testvéreddel?

– Szó sem lehet róla – ellenkezem csípőből, Casper pedig csak morog egyet, gondolom, sajnálja a lehetőséget, hogy így nem fog tudni ma is elbújni inni a haverjaival.

– Gondoltam. Apátokkal bevállaljuk ezt – sóhajt anyám. – Ti pedig lehetőleg ne szedjétek szét a házat. Amint tudunk, jövünk majd.

– Hozok neked gyógyszert, te eszement – motyogom Caspernek, majd valóban így teszek. Miután elrendezem a felelősségteljes bátyámat, aki még véletlenül sem a földön hempereg ahelyett, hogy bármi normálisat csinálna, összeszedem magam. Beveszem a szokásos tablettáimat, nagy nehezen beszárítom a hajamat, ruhának pedig egy nyári, aranyos epermintás ruhát választok. Hát… nem mondom, hogy én vagyok a világ legvadabb nője, sőt. Oké, egyáltalán nem.

•

– Összeszedted már magad? – nézek be Casperhez egy óra múlva. Az ágyán fekszik, és éppen narancslevet iszik – kevésbé néz ki hullának, szóval megkörnyékezem a témát. – Figyelj csak. Tegnap volt velem egy fiú, aki…

– Gondolom, érdekel, hogy melyikkel voltál, mert ikrek – veszi ki a számból a szót. – El kell, hogy keserítselek, hugi. Fogalmam sincs, hogy melyikkel voltál. Nem voltam magamnál.

– Mi az, hogy nincs? – fonom össze a karjaimat. – Adler, vagy… vagy Ace.

– Figyelj, azok alapján, ahogy viselkedett veled, tuti Adler volt. Ace pedig… bunkó.

– Bunkó? Mennyire? – nézek rá hunyorítva.

– Annyira, hogy nem igazán bírjuk. Túl őszinte, gyakran megbánt másokat, mintha… mintha nem is lennének érzései. Adler viszont érzelgős srác. Olyan művészies, vagy mit tudom én, hogy mondják a csajok.

Szóval Adler Laurent. Eléggé kínos, hogy nem tudom, tegnap kivel csókolóztam, és kivel éreztem olyan jól magam, de mint Casper mondja, még ők is alig tudják őket megkülönböztetni. Egyáltalán nem rám vall, hogy csak úgy közel kerülök valakihez, de hozzá mintha egy kötél húzna. Talán a gravitáció. Nem, nem a szerelem – ostobaság lenne erről beszélni, hisz nem is ismerem –, de már azóta érzem, amióta először hozzáért a kezemhez.

A látomásom…

Én voltam a lány, láttam őt. Valóban elmentünk az erdőbe?

– Figyelj csak, Casper – ülök le az ágya szélére. – Tegnap elmentem valahová? Nem emlékszel véletlenül?

– Nem, azt erősen kétlem. Be voltam rúgva, de észrevettem volna, ha eltűnsz. Azt tudom, hogy elmentél kimosni a ruhád, mert az egyik gyökér rád mászott, és leestél
a padról, de pár perccel később visszajöttél. Meg egyébként is, Adler végig veled volt. Jó srác. Miért kérded? Te nem is ittál, hogy lehet, hogy nem emlékszel…

– Ha elmondom, biztosan hülyének fogsz nézni – tekerem meg az egyik szőke fürtömet.

– Ugyan már. Másnapos vagyok, és még csak most kezd hatni a fájdalomcsillapító. Örülök, ha élni van erőm, nemhogy bármit is gondoljak… Szóval?

– Amikor Adler hozzám ért, volt egy… volt egy látomásom. Mintha egy erdőben sétáltam volna vele. Teljesen olyan érzésem volt, mintha ez már megtörtént volna, mindent éreztem.

– Nem lehet, hogy véletlenül ittál? Én akkor szoktam ilyeneket flesselni.

– Ez nem fless volt, hanem… teljesen más. Nem érted, igaz?

– Képtelen vagyok bármit felfogni, de meghívom Adlert is a mai bulira, mit szólsz hozzá? – nyúl a telefonjához, mire elkerekednek a szemeim.

– Milyen buli?

– Anyáék lépnek, nem? Igenis jár nekem egy nyárzáró iszogatás a spanokkal.

– Az tegnap volt, nem?

– Az leginkább arra szolgált, hogy sokat igyunk ingyen. Valamelyikünk mindig belógott piáért. De a mai arra lesz jó, hogy kiderüljön, miért képzelegsz, ha Adler hozzád ér. Egyébként is, hogy mer ilyet…

– Én a helyedben nem kezdenék el főnökösködni, mert anyáék véletlenül lemondják az egészet, és nem fogsz tudni inni a haverokkal – vágok szomorú fejet, Casper pedig kisimítja szőke tincseit a szeméből, és nagyot sóhajt.

– Akkor nem derül ki, hogy a vodka szagától képzelegtél, vagy valóban volt valami. Na? Segítesz az előkészületekben?

– Abban, hogy anyáékat még egyszer átverjük? Nem, és soha nem is leszek benne.

– Jaj, ne csináld már! – Casper felül, majd egy pillanat alatt az ölembe fekszik. – Csak egy nyárzáró. Egyébként is, ha ma nem derül ki ez a lélek dolog vagy mi, akkor soha. Hamarosan egyetem, nem fogtok találkozni, mert nem egy körben mozogtok, és kétlem, hogy pont neked lenne bátorságod elhívni találkozni.

Megforgatom a szemem. Valahogy mindig is idegesített az, hogy a bátyám mindent megkap, amit csak szeretne – az élettől, a szüleinktől, a barátaitól, a lányoktól. De mégis hogyan ne kapna meg mindent? Ilyen érvelés mellett…

– Rendben, legyen. De nem szeditek szét a házat, oké? Csak pár órátok van, és amúgy is, ha anyáék megtudják…

– Majd rád fogjuk. Érted úgyis odáig vannak – kel fel az ölemből, majd egyből a telefonhoz nyúl. – Megszervezem neked a randit, inkább örülj.

•

Továbbra sem tartom jó ötletnek a házibulit, amivel kapcsolatban Casper végül elnyerte a hallgatásom. Nem szokásom hazudozni, pláne nem azoknak, akiknek az életem köszönhetem – az elsőt, akinek a másodikat köszönhetem, örök rejtély –, de most talán van egy kis okom arra, hogy én is szabályt szegjek. Mégpedig az a tegnapi furcsa érzés.

Sajnos mindent a szívátültetésemre fogok. Ha támad egy női megérzésem, akkor az az okom, hogy ez nem megérzés, csupán később vettem be a gyógyszereimet, mint kellett volna, ezért érzem furán magam. Ha éhesebb vagy álmosabb vagyok a kelleténél, nem úgy fogom fel, hogy ez természetes, hanem úgy, hogy a bennem lévő szívnek még tápanyagra van szüksége. Sosem úgy fogtam fel, mintha az enyém lenne. Az sem biztos, hogy egyáltalán lányé volt a szerv korábban. Orvosilag lehet fiúé is, amennyiben a méret és a vércsoport kompatibilis, de én sosem kérdeztem rá, hogy kiben dobogott a szív korábban, és miért kellett megválnia tőle.

Az biztos, hogy akié korábban a bennem dobogó szív volt, mostanra halott. Nincs többé.

Ebbe akárhányszor belegondoltam, a sírás kerülgetett. Bűntudatom is volt, habár feleslegesen – az orvosok egyértelműen nem áldoztak volna fel egy egészséges életet az enyémért cserébe. Egy tőlem távol álló ok kellett ahhoz, hogy a szív hozzám kerüljön, legalábbis a pszichológusom ezt mondta. Ez lehetett öngyilkosság, tűzbaleset, autóbaleset, rosszabbnál rosszabb dolgok. A lényeg viszont az, hogy a szíve bennem dobog. Épphogy húszéves voltam, és meg sem tudtam neki köszönni, hogy új életet adott nekem.

Mi van, ha ez az ő élete volt, és már nem az enyém?

– Diana, drágám! Jól vagy? – anyám szólongatására leszek figyelmes, mire megrázom a fejem.

– Persze, csak… – kezemmel megérintem a bennem lévő szívet, szülőm pedig egyből érti, hogy mire gondolok. Túl sokat gondolkodom az ilyen dolgokon ahhoz, hogy ne értse.

– Okkal került beléd a szív, Diana. A sors úgy akarta, hogy te még legyél, a donorodnak viszont már máshol volt dolga, ami nem a földön van. Emlékszel, mit mondtam a kötelességekről?

– Nekem itt vannak még kötelességeim, a donoromnak viszont máshol.

– Pontosan. Ezért nem utál téged, sőt, ő a megmentőd. Kisrészt az orvosok, kisrészt mi, kisrészt te, de leginkább ő. Akárki is az, örökké hálásak leszünk a szüleinek, amiért beleegyeztek, hogy megkaphasd az élettől az új esélyt.

– Ja. Másrészt ki idegesítene engem állandóan? Kit vernék el egyfolytában pókerben? – ölel át Casper váratlanul, én pedig elnevetem magam, közben pedig kicsordul egy újabb könnycseppem.

– Nekünk mennünk kell, de igyekszünk még reggel előtt visszatérni – simít végig anya az arcomon, én pedig csak most veszem észre, hogy milyen csinosan van felöltözve. – Casper, te ne csinálj rosszat. Tudod, hogy úgyis rájövök, akkor pedig annyi a szabadságodnak. Esküszöm, fiam, ha rosszban sántikálsz, egyetem mellett is az Aldi pultfeltöltője leszel, egészen addig, amíg el nem nyered a hónap dolgozója címet!

– Á, olyan sosem lesz – húzza el a száját a testvérem, akit egész nyáron arra kényszerítettek a szüleink, hogy dolgozzon, hátha így fegyelmet tanul. Hiába harmadéves már az egyetemen, de minden félévet a szüleink fizetnek, így megtehetik, hogy móresre tanítsák a gyereküket.

– Na, pont erről beszélek.

– Még egy kis Cupido-cselekvés sem fér bele a ma estébe? – vigyorodik el Casper, mire anyánk válasz helyett inkább rám emeli a tekintetét.

– Diana, drágám, ha csak reggel jönnénk, el ne felejtsd bevenni a gyógyszereidet, és ne feledkezz meg a külföldi cserediákról sem, akit egy hétig angolul fogsz tanítani.

Amíg Caspert kötelességből betuszkolták arra a munkahelyre, ahonnan nem tették ki azonnal, mivel annyira árufeltöltő-hiányban szenvedtek, addig én szimpla unalomból és tanulni akarásból vállaltam cserediákokat egész nyáron. Tíztől húszéves korig érkeztek hozzám külföldiek, akik angolul szerettek volna jobban megtanulni aprópénzért.
Mivel nincs képesítésem, és egy jó ideig nem is lesz, mivel az egyetemi tanulmányaimat halasztottam a bennem lévő szív miatt, ezért egész nyáron egészen jól elvoltam azzal, hogy másoknak segítek. Igazából annyi az egész, hogy közös programokat csinálunk együtt, életvitelszerűen tanulunk így angolul, mindennapi helyzetekben és helyzetekről, így eddig mindig elégedetten távoztak tőlem a tanulni vágyók.

– Na, kezdődhet a buli – csapja össze a tenyerét Casper, miután elbúcsúznak a szüleink.

– Ennyit arról, hogy nem szegsz szabályt – sziszegem.

– Ne legyél már ilyen szigorú – vigyorodik el Casper.

Ha akarnék sem tudnék az lenni. A bennem lévő szív biztosan felmondaná a szolgálatot, ha ilyen csúnya dolgot mernék tenni, hogy akadályozom a testvérem abban, hogy ma is részeg legyen. Ugyan. Glóriát a fejem fölé.

•

Már kilenc óra körül jár az idő, mikor Casper idióta haverjai megérkeznek. A keménymag érkezik meg elsőnek, akik tegnap is belógtak a bálra – vagyis mellé –, ám hamarosan leszünk körülbelül tizenöten, és ha jól tudom, ennyi a maximum fő, akiket Casper meghívott.

– Hogy lehetsz ilyen undorító? – viharzik ki a testvérem szobájából egy lány, éppen akkor, mikor leindulnék a földszintre. Elkerekednek a szemeim, és izgatottan nézem a történéseket. Ha lenne nálam popcorn, most vagy dobálóznék vele, ezzel is oldva a feszültséget, vagy éppenséggel két pofára magamba gyűrném az összeset.

– Polly, senki nem mondta neked, hogy mi együtt vagyunk. Ha nincs eszed, legyen noteszed, és írd fel magadnak, hogy engem senki nem kaphat meg teljesen. Senki! – a bátyám diadalittasan szegődik ellen a női hatalomnak, ám feleslegesen, mivel a húga is itt van. Aki feminista.

– Aha, senki sem kaphat meg teljesen… Leginkább azért, mert te sem adsz semmit. Se agyat, se szívet. Csak hangot. Túl sok hangot. – Összefonom a karjaimat, Polly pedig valószínűleg csak most vett észre, mivel könnyes szemekkel végignéz rajtam, mint akit most lát először. Minden bizonnyal észreveszi a külső hasonlóságot köztem és Casper közt. – Diana Monet. A szerencsétlen húg, akinek mindennap ezt a zsenit kell hallgatnia, akit senki nem kaphat meg, csak az anyánk a szennyes ruháit. Mert mosni ugyebár nem tud…

– Elég lesz, hugi, köszönöm – vesz nagy levegőt Casper, aki már kissé bódult állapotban van. – A lényeg. Én most lemegyek oda, és kurvára jól fogom magam érezni a kedves vendégeinkkel!

– Ez a dolgod, mivel te vagy a házigazda. Ha már egy nő sírva rohan ki a hálódból, legalább a házigazda szerepet csináld rendesen – szúrom le, szándékosan megsértve. Elegem van abból, hogy Casper úgy töri össze a lányok szívét, mintha az kötelező lenne, utána pedig én vigasztalom őket. Mintha ez lenne a másodállásom. Pedig nem az, csak kötelességemnek érzem, tekintve, hogy Casper tipikusan az a fajta egyetemista, aki csak a nőzés miatt van bent az egyetemen, és miután rájuk unt, kidobja őket. Én nem szeretem, ha mások szomorúak, szóval önként magamra vállaltam a szerepet, miszerint megvigasztalom őket.

Miután a bátyám lecammog a földszintre, Pollyval magunkra maradunk, és olyan szerencsétlenül néz rám, hogy tudom, nem hagyhatom magára az összetört szívével.

– Honnan szedted össze ezt az idiótát? – mosolyodom el halványan, miközben végignézek rajta. Hosszú, barna haj keretezi sötétkék szemeit, kissé átlagos külseje ellenére pedig a kisugárzása igencsak kedves. Nem feltétlen ő a bátyám esete, aki leginkább arra megy, hogy minél plasztik Barbiesabb legyen a hatás, éppen ezért az eddigi lányokat annyira nem is kedveltem.

– Az egyetemen ebédszünetben – rázza meg a fejét. – Neked ő a…

– A szüleink hibáinak számlájára írható fel, de igen, ő a bátyám. Ne is emlegesd – mosolyodom el, Pollynak pedig egyből elnyerem a szimpátiáját. – Mit szólnál, ha ehelyett a förtelmes buli helyett, ami lent zajlik, beszélgetnénk a szobámban? A huszonéves fiúk valamiért meg vannak őrülve Rihanna és Britney Spears zenéiért, én viszont megőrülök ezektől. Mit szólsz?

– Kérlek. Most dobott ki a bátyád csúnyán, és ahelyett, hogy otthon sírnék, a húga megvédett. Egy csoda vagy, még szép, hogy maradok!

•

Elkísérem Pollyt a szobámba, ám hamar rájövünk, hogy éhesek vagyunk. Mivel ő kerülni akarja a testvéremet (megértem), ezért egyedül én merészkedem le a földszintre valami ehetőért, ami nagy bátorságra vall tőlem. Csak pár lépcsőfok választ el az ordibáló egyetemistáktól, akiket nagyon nem bírok, ám éppen, mikor elindulnék lefelé, meglátom, hogy ki jön fel az emeletre.

– Hát te? – kérdezem, visszafogva a lelkesedésem. Legalábbis nagyon igyekszem. Aki tegnap megmentette az estémet, ma nem visel maszkot, így teljes mértékben láthatom az arcát, amely egyszerűen csodálatos. Akár egy festmény, és ha az enyém lenne, esküszöm, nem hagynám senkinek, hogy pár másodpercnél tovább nézze, elvégre mi van, ha más is meglátja, amit én? Hogy ez a srác egyszerűen… tökéletes.

– Casper hívott – emeli rám gyönyörű sötétbarna, szinte fekete szemeit.

– Tegnap elfelejtetted megemlíteni, hogy van egy ikred. – És nem tudom, melyikőtökkel csókolóztam.

– Ha ismernéd, te is elfelejtenéd megemlíteni. Örülök neked megint. – Á, szóval vele csókolóztam. Jó tudni, hogy ebben az abszurd szituációban legalább csak hárman vagyunk benne, és mondjuk nem ötösikrek. Na az lenne a téboly. – Lemegyünk meginni valamit?

Alkoholról nálam szó sem lehet, évente maximum párszor, egy pohár bor vagy pezsgő. De vele ennyi sem, egyrészt, mivel már csupán a jelenléte is felzaklat, másrészt Polly éppen rám vár éhesen, harmadrészt pedig nem tudhatja meg, miért nem ihatok alkoholt.

– Köszönöm, de nem, éppen egy lányt vigasztalok a bátyám után… – mutatok esetlenül a szobám irányába. – De esetleg máskor…

– Nagyon jó ember vagy, Diana Monet – reagálja le ennyivel a lelki fröccsömet, miszerint hanyagolom őt egy olyan lány miatt, akit konkrétan nem is ismerek. Mit tehetnék? Amióta kaptam egy második esélyt az élettől, rájöttem, hogy nem akarok a pillanatoknak élni, mivel azok elmúlnak. De ha újra a kórházi ágyon fekszem… nem akarom, hogy olyan dolgok jussanak eszembe, amelyeket jobban is csinálhattam volna.

– Hol marad a kicsizés? – piszkálom egy kicsit, mire csak szélesen elmosolyodik.

– Ha túl sokat használom, nem lenne különleges a következő alkalomkor – duruzsolja, engem pedig beszippant a lénye, mint valami függőség.

– Szóval lesz következő alkalom – ragadom meg a mondandója részletét, és le sem tudnám tagadni az örömömet.

•

Éjfél körül a tervek szerint mindenki távozik tőlünk, kivéve persze Polly, akinek eleinte kellemetlen volt maradnia, de miután megnyugtattam, hogy a testvéremmel nem fog találkozni, egészen jól elbeszélgetünk.

– Nem bírok palikra gondolni – heverészik a szőnyegen Polly. – Te hogy állsz a fiúkkal?

– Hát, az igencsak bonyolult – vágom magam hanyatt az ágyamon. – Eddig még barátom sem volt.

– Nem volt barátod? – csodálkozik.

– Nem, pedig már huszonkettő vagyok – sütöm le a szememet. – Túl nagyok az igényeim. Elvárom, hogy a fiú a tenyerén hordozzon, egy szavamra ugorjon, ha gond van, és epekedjen értem. Nekem nem elég, ha csak szeret. De tegnap találkoztam valakivel…

– Kivel? – kapja fel a fejét Polly.

– Az egyik ikerrel a Laurent fivérek közül…

– Jó, de melyikkel?

– Ismered őket?

– Persze, Casper által elég sokat lógtam velük. Jellemezd, és egyből rájövök, hogy melyik volt az – hunyja be a szemét, ezzel jelezve, hogy koncentrál.

– Oké. Képek alapján külsőre teljesen hasonlítanak, szóval maximum belsőre tudom meghatározni… – elevenedik fel bennem a tegnap este és a mai találkozás. – Kedves volt, viszont kissé csipkelődött. És úgy ért hozzám, mintha gyémánt lennék. Itta minden szavam, és amikor észrevette, hogy táncolni akarok, egyből elvitt a parkettre.

– Adler Laurent. Egyértelmű – emeli rám a tekintetét. – Ace igencsak érdekes személyiség, ennek az ellentéte. Ráadásul éppen utazik, nincs is az országban, és nincs olyan jóban a fiúkkal, hogy velük lógjon.

– Miért, Ace milyen? – érdeklődöm.

– Szörnyen negatív, és nem szeret embereket megismerni. Szívesebben van egyedül, mint a bandával, Adler hiába velük lóg, ő inkább marad otthon. A barátnői sem bírták sokáig a lekezelő stílusát, már amennyire lehet hinni a pletykáknak – rágcsálja a szája szélét Polly. – Szóval én Adlerre szavazok.

– Mindenki ezt mondja – tűnődöm el. – De Adler egyszerűen… Teljesen szerelmes lettem. De komolyan.

– Pár óra alatt? – kérdezi Polly teljesen jogosan.

–Hihetetlen, tényleg – nevetek fel. – De az az érzés, amikor megcsókolt…

– Megcsókolt? – döbben le újdonsült barátnőm. – Pedig Adler a lassú kapcsolatok híve.

– Úgy fog hangzani, mintha egy pornóügynökségnél jelentkeznék, de túlságosan elragadott minket a hév – vallom be. – Nem gondolkodtunk. Én pláne, gondolhatod, ha még egy barátom sem volt…

– Akkor te még …

– Aham – vallom be mindenféle szégyenérzet nélkül. – Sosem bíztam senkiben, így nem adtam oda senkinek magam. Viszont ő annyira levett a lábamról, Jézusom… Szerelmes lettem, vagy mi a fene? – sóhajtozok. – Te szerelmes vagy Casperbe?

– Sajnos – húzza el a száját. – Csak nem tudom, hogy…

– Nem, nem éri meg, ha visszamész hozzá. Eszedbe ne jusson – rázom meg határozottan a fejem. – De megleckéztethetnénk, nem gondolod?

– Csupa fül vagyok – egyenesedik ki egyből. – De te a húga vagy. Nem lenne nagy szemétség?

– Holnap reggel a szemétbe fogom őt vágni, mivel kétlem, hogy kitakarított a kis bulija után annyira, hogy a szüleink ne vegyék észre, hogy bármi is történt a távollétük alatt. Ezzel szerintem mindent elmondtam.

A korábban megbeszéltek szerint Pollyval a kétszemélyes ágyamon fekszünk le alváshoz készen valamikor hajnalban, és az utolsó dolog, amit látok, mielőtt álomba szenderednék, az egy üzenet.

Ismeretlen feladó üzenete:

Aludj jól, kicsi.

A.

A szív nem felejt. Csak új nevet tanul.

HARMADIK FEJEZET

Diana Monet

•

Mondanom sem kell, mikor a bátyám reggel kijelenti, hogy elmegyünk túrázni egy hétre, nem hiszek a fülemnek.

Elvileg az ötlettel reggel állt elő anyáéknak (okosan nem ivott sokat, és mikor a szüleink hajnal egy körül hazaállítottak, semmit nem vettek észre a házibuliból), akik támogatták a kis kiruccanásunkat. Hogy miért? Elvileg azért, mert megsajnáltak minket, elvégre egész nyáron dolgoztunk, nem voltunk sehol (ja, ők azt csak hiszik, hogy Casper nem volt sehol), és egy nyárbúcsúztató kis kiruccanásban állításuk szerint nincs semmi rossz, és áldásukat adták, hogy Casper pár haverjával együtt elmenjenek a Deer erdőbe pár napra.

– És én, hogy kerülök a képbe? – kérdezem álmosan. Aránylag hamar magamhoz tértem a gondolatra, hogy napokig össze leszek zárva azokkal az emberekkel, akiket utálok, de azért a reggel nyolc óra nyáron, az nagyon korainak számít.

– Anyáék szerint nem voltál sehol a nyáron, és megsajnáltak. Szerintük ártalmasabb az, ha itthon ülsz folyamatosan élmények nélkül, vagy éppen full idegen emberekkel lófrálsz a városban tanítás címszó alatt, mint az, ha a bátyóddal és annak legjobb spanjaival lógsz – kissé megrázza a vállam, hogy magamhoz térjek. – Irány az erdő, Diana!

– Nekem ehhez semmi kedvem – veszem le magamról a kezeit. – Nem kedvelem őket, ezt te is tudod.

– Akkor robotként akarsz élni örökké? – fonja össze a kezeit. – Hugi, értsd meg, nem élhetsz folyamatosan ugyanolyan napokat. Én értem, hogy a szíved, meg…

– Nem az enyém. Csak bennem van – javítom ki ösztönösen.

– Megértem meg minden, de… kaptál egy új esélyt. Tényleg így akarod lejátszani? Még unalmasabban, ahogyan előző életedben tetted? Nem akarsz barátságokat, élményeket, szerelmet…

– Egyiket sem a te és az idióta haverjaid társaságában fogom megtalálni egy erdő közepén.

– Adler ott lesz – mosolyodik el Casper, ezzel elérve, hogy megvegyen kilóra. A szemem egyből felcsillan, mivel a tegnapi napot elszúrtam, lehetőség híján alig pár szót beszéltem vele. Vele, aki olyan nagy benyomást tett rám a bálon. Nem akarom elbénázni az esélyeimet, pláne, mivel ő az első fiú az életemben, aki iránt érzem, hogy… van benne valami. Valami olyan mély kapcsolódási pont, mintha nem is evilági lenne.

– Elmegyek – sóhajtok. – De tudod, mit? Ha nekem el kell viselnem a hülye haverjaidat, akkor én is viszek magammal valakit. Csak hogy még véletlenül se érezzem magam egyedül.

– Persze, csak nyugodtan. Ki lenne az?

Válasz helyett csak kinyitom a szobám ajtaját, és ahogyan gondoltam, Polly fent van, éppen az íróasztalomnál lévő gurulós széken pörgeti magát, ám mikor meglátja a testvéremet, elsápad.

– Hát ő. Polly, jössz velünk nyaralni. Irány az erdő!

•

– Én értem, hogy ki kell kapcsolódnom, de elvégre a testvéred miatt kell kikapcsolódnom. Akkor mégis miért megyek olyan helyre, ahol ő is ott van? – teszi fel költőien a kérdést Polly, akit kellően megkedveltem ahhoz, hogy tudjam, ha ő ott lesz velünk, talán én is élvezni fogom ezt a pár együtt töltött napot.

– Meg kell mutatni Caspernek, hogy mit veszített. Ha nem jössz velünk, magadba roskadva szenvedsz otthon, amivel nem leszel előrébb. Viszont ha megmutatod, hogy téged kemény fából faragtak, felülkerekedhetsz a helyzeten. Nem ez a cél?

– Egyelőre a túlélés lenne – tekergeti barna haját, mire közel megyek hozzá, és biztatóan megszorítom a kezét.