Copyright © Márai Sándor jogutódai,

S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Oláh Gábor

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-627-7

TARTALOM

Madártávlat

A malom

Mária-udvar

Ördögárok

A fenyők

Rozália

Törzsasztal

Harangszó

MADÁRTÁVLAT

Ezt még felírom, hogy emléke maradjon. Valamit meg kell értenem, ezért írom fel. Négy héttel a nap után, mikor a német csapatok bevonultak Párizsba, hazautaztam Kassára. Egy napra mentem csak, nem volt semmi dolgom ott. Most, idő múltával elcsodálkozom, miért is mentem?… Valószínűleg, mert otthontalannak éreztem magam a világban.

Repülőgéppel utaztam. A budaörsi repülőtéren, a szemergő esőben – azon a nyáron örökké esett, az egynapos hőhullámokat másnap estére ködös és didergős lehűlések követték, minden tótágast állt, a természet tüneményei is –, a várócsarnok térfokának korlátjához könyökölve két fiatal nő lelkesen beszélt a kassai havasok menedékházáról, a „Lajos”-ról és az „Ottiliá”-ról. Lelkendezve beszéltek a csendről, a nyugalomról, a tiszta levegőről, mely a magasban várja a vándort, s ez a szó: „menedék” – lágyan hangzott el ajkaikról, mint egy sóhajtás, egyfajta vágyódás szelíd segélyszava. Szórakozottan hallgattam beszédüket, a zöld mezőt néztem, a budaörsi dombokat, az ezüstszín gépeket a várócsarnok előtt, az ügyeletes csendőr lobogó kakastollait – a csendőr itt jelképes országhatárt őrzött mint a világegyetem baktere, mert a lánccal elkerített betonmezőn túl a szabad világ kezdődik, a légi tér, a félelmes és divatos végtelenség –, s mindegyre visszhangzott lelkemben ez a jámbor műszó. Menedékház! Nincs a világon menedék és menedékház, gondoltam és vállat vontam. Ilyen szórakozottan szálltam a gépbe.

Hatan utaztunk, utasok s a vezető és az ügyeletes tiszt, aki a rádióra vigyázott. A vezetővel nemrégen találkoztunk a városban; a Budaörsi út egyik szögleténél szállott fel a társas kocsira, mely a repülőtársaság városi irodája előtt gyűjti össze és szállítja a repülőtérre az utasokat. Mikor felszállt hozzánk, kék egyenruhájában, kezében kis vulkánfíber táskájával, amelyben az egynapos úthoz, a kassai vagy ungvári megalváshoz szükséges hálóinget, papucsot cipelte s valamilyen szerény kis elemózsiát: jól megnéztem, és iparkodtam az ismerős emberfajták között a helyére tenni. Karcsú ember volt, fegyelmezett test, fiatal repülőtiszt, aki a polgári repülés vonalán szolgál most; kék szemű, nyugodt és biztos modorú, keskeny szájú, nagyon udvarias és tartózkodó. Ez az újfajta ember, gondoltam elégedetten. Él már ez az újfajta ember nálunk is, lassan betölti a szerepköröket, élete szolgálat, fegyelem, szakértelem, s nem a nyugdíjra gondol, mikor munkáját végzi. Mert repülőnek lenni minden, csak nem nyugdíjas állás – a repülés biztonságának arányszáma már meglehetős, a gépek minősége minden évben javul, az anyagtörés, a tűz, a villámcsapás, a rádiószolgálat segítőjelei által ellenőrzött időjárás veszélyei csökkentek; de hivatásos repülőnek lenni mégsem „nyugdíjas állás”, ma sem az. Mindenesetre más feladat nap mint nap repülni, ezer vagy kétezer méter magasságban kóvályogni, viharban bukdácsolni hegyek és városok felett, mint ügyiratokat intézni egy szolgabíróságon vagy egy árvaszéki hivatalszobában – s egy nemzedékkel elébb még ez volt az osztály gyermekeinek vágyálma. Ez a fiatal tiszt már papos volt kissé, ugyanakkor, amikor teljesen katonás volt, s paposságon és katonásságon túl, mindenekfölött repülő volt, aki szolgálatba igyekszik – kis táskáját magával viszi az egekbe, mint a vasúti forgalmi tisztek azt a fogantyús, kis nyeszlett disznóbőr táskát, melyben hideg almás rétest visznek a szolgálatba és detektívregényt; szerény fizetést kap, előmenetele nem éppen ragyogó, de az egész ember oly kevéssé hivatalnok; s mégis ez a legfontosabb. Egyszerre pap, katona és műszerész, s ugyanakkor van valami aszketikus is bennük, valami csendes és fegyelmezetten hősi – ismerem ezt a fajtát. Most mindenesetre reábízom életem, egy óra hosszat. Vigyél gyorsan, pajtás, könnyű szárnyakkal és magasan! – gondolom. S a tolólépcső fokain át bemászok a gép utasfülkéjébe.

Hatan férünk el a fülkében, két fiatal hölgy a hátsó üléseken foglal helyet, mellettem egy pap ül, szemközt egy bányatulajdonos; „gyakorlott repülő”, mint bizonygatja, mert már előtte való héten is repülőgéppel érkezett Kassáról Budapestre; s egy termetes fiatalember, aki ismer valahonnan, mert az elébb nevemen szólított, s jóindulatúan figyelmeztetett valamilyen hivatalos dologbeli hanyagságomra. Hatan vagyunk, és a fülke ajtaját becsukják. A repülőtiszt és a rádiós még a gép légcsavarjai előtt állanak és cigarettáznak. Szél jár, a nagy hangár ormára tűzött szélzsákot lobogtatja az északi szél… Északi szél? A két szó hangütése felidéz, megérint, elindít lelkemben valamit. Egyszer írtam egy regényt – egyszer? nagyon régen, tehát a háború előtt –, s a regény egyik fejezetének címe Északi szél volt. Ebben a fejezetben az északi szél repítette haza az idegen világból az örök, ismerős Városba a regényhőst, a fiatal Garren Pétert, aki repülőgépen sietett megmenteni az „idegenek” elől a Garrenek művét és örökségét, mert az Apa haldoklott. Sokáig és aggályosan írtam ezt a fejezetet; nem ártana elolvasni most, gondolom, amíg a szélzsákot nézem, melyet északi szél lobogtat, s elhelyezkedem a repülőgép carlingue-jában,{1} hogy hazarepüljek, a felhők fölött, „Északra”, megnézni a Várost, mely a Garrenek művét őrzi. Ezt az érzést ismerem, sokszor ellenőriztem; az élet ismétli az irodalom helyzeteit, a regényhősök időnként gúnyosan hellyel kínálják a regény helyzeteiben az írót, a táj és a szín, ahol az irodalom és az élet párharca lezajlik, örökké ugyanaz, a két térfogat néha kísértetiesen elvegyül… No, indulj, Kékszemű! – gondolom. Indulj haza, északra, a Városba. Valamiféle dolgom van még ott; vigyél, csodálatos madár, mely nemcsak a budaörsi hangárokból, hanem az emberi vágyak mondaköréből szárnyalsz föl az égre! Így motyogok, szótlanul. Aztán fölszállunk, magasra. Már Vác fölött vagyunk. Fehér hajó úszik a Dunán. Mindenki hallgat. Egy óra hosszat összezárt most, hatunkat, valamilyen útszéli s mégis föld feletti végzetbe egy helyzet; s egy robbanómotor gyújtógyertyáinak kormozottságán és egy kék szemű fiatalember idegeinek megbízhatóságán múlik, megláthatom-e hatvan perc múlva még egyszer mindazt, ami a Garrenek művéből megmaradt? Elnyújtózom a rugózott ülésben, amennyire lehet. Kesztyűt húzunk, a tájat nézzük, udvariasan és szótlanul, ahogy a század gyermekeihez illik, akik megszokták már a repülés élményét, s elégedetlenek, ha a gép öt percet elfecsérel a menetidőből. Ebben az érzésben van valami nagyszerű, őszintén diadalmas, s ugyanakkor van benne valami pimasz és hálátlan is. Négy óra, pontosan. Ötre a Városban akarok lenni.

Régen repültem. Utoljára másfél éve már, Velencébe s aztán vissza, négyezer méter magasan, az Alpesek felett, kissé kalandosan, istennyilás, zúgó és jégzivataros viharban, fekete felhőkön át, melyek alatt mélyen, mélyen aranyfény tükrözött az Alpesek havas csúcsain… A jég kopogott a gép alumíniumszárnyain, mint a gépfegyver golyója, a drót nélküli távírókészülék antennáit bevonták, mert a villám csapdosott körös-körül, egy óra hosszat utaztunk így, sötétben, jégben és viharban a hegyek fölött, mint a boszorkányok és szakállas félistenek az északi mesékben. Most nyájasabb a táj, az ég és a föld, s bennem sincs más, csak türelem és kellemes közöny. Repülj csak, minél gyorsabban és mentől messzebb! – gondolom, s elnyújtózom. Mert most csakugyan repülünk – erdők és hegyek fölött, nem túlságosan magasan, s a szellemes szerkezet, a magasságmérő nyolcszáz és ezer méter között mutogatja a vállalkozás égi méreteit. De milyen nyegle és viszonylagos fogalmak „magasság” és „gyorsaság” egy író számára! Mi vagy te, bukórepülő?… – korholom magam, író vagy, s gondolj szellemi őseidre, akik csak a szárnyas Pegazussal repültek, s így is elég messzire jutottak. Ezer méter éppen „eléggé magas” az alkalmi repülő, az ilyen vasárnapi kocarepülő számára, mint te vagy. Elég magas és pontosan olyan veszélyes, mint háromezer vagy ötezer méter. Szerénytelen lettél, gondolom. S útitársaim arcát figyelem.

Az utasok kissé ünnepélyes s kissé együgyű arckifejezéssel, mint mindig, mikor az ember megilletődik sorsától, elgondolkoztak. A szél néha megemeli a gépet – vagy a gép emelkedik és süllyed, önkényesen, hogy elkerülje a levegő láthatatlan sűrűjében a szélcsapásos útjáratokat? – mert itt is vannak ösvények, útvesztők, csapdák és keresztezések, melyeket Kékszemű pontosan ismer, mint a parádés kocsis az erdei út eső mosta kátyúit és keréknyomait. Salgótarján fölött repülünk, mert a légi utak nem követik a szárazföldi irányvonalak egyeneseit – az erdő sűrű, kis vasút pöfög egy tisztáson át, kémények füstölögnek, a táj a munka és az élet leheletével lélegzik fel az égre. A szél emeli a gépet, vagy talán a gép kerülgeti a szélcsapásokat, de a motor nyugodt búgásán át is érzünk egyféle mozgást, lebegést, mely csakugyan a repülés vadonatúj s mégis oly ismerős érzéseit közvetíti. A fiatal hölgy, szemközt a sarokban, először repül, mint a beszállás pillanatában hallottam, s máris oly nyugalmasan és otthonosan viselkedik, ezer méter magasan, mint Amelia Earhart, szegény, kinek óceánrepülésről és lepotyogási lehetőségekről írt, emberi és megható naplóját nemrégen olvastam. Nem, a repülést nem kell „megszokni”, a repülés az ősélmények egyike, a repülés érzése nem új az ember számára, inkább csak elfeledett és újrafelfedezett, valami, ami egyszer valóság volt, aztán barbár félreértések következtében, egy-két évmillió idejére elsorvadt a lélekben, emlékké kocsonyásodott, csak a vágy lidérclángjaival kísértett – s egy napon mégis fellobbant ez a láng, egy koszos szerelőműhelyben és egy ember lelkében, s a vágyból valóság és menetrend lett, s az ember egyszerre megnyugodott és ezt gondolta: „Aha! Hát ilyen volt!… Milyen ismerős!” Így repülünk. A fiatal hölgy is ezzel az érzéssel repül, először életében. Rakosgat azon a szűk területen, mely a fülkében az övé, kalapját elhelyezi a poggyásztartóban, a kézitáskából fésűt és hajkötő hálót keres elő, leveti kabátját és a fogasra akasztja, iparkodik kényelmesen elhelyezkedni, összefonja karjait és lehunyja szemét… A század leánya, élete első légi útján, negyedórával az indulás után, édesen elaludt, ezer méter magasan. Figyelmesen nézem az alvó, nyugodt arcot. Látni való, hogy itthon van a félelmes elemben, a levegőben; az embernek évmilliók kellettek hozzá, míg hazaért az egykor hűtlenül elhagyott elembe, de aztán gyorsan berendezkedett odafönn; kabátját leveti és a szögre akasztja, mint a példa mutatja, ezer méter magasan, s képes újságot keres elő, vagy elalszik… Ilyen gyorsan fejlődik a lélek, vagy ilyen tunya és gyermekes? Azt hiszem, ilyen tunya és gyermekes. Nem tud elég gyorsan utánarepülni annak, ami zseniális benne.

A gyanakvás nem új, csak éppen e pillanatban, Európa „légi terének” egyik széljáratában átkozottan időszerű: s mert nem tudok belenyugodni a csodákba, melyek között élek, lenézek Salgótarjánra, és kételkedem. Már az élet csodájába sem tudok közönnyel és ásítva beletörődni – amint fogy, tűnik és elillan, mindegyre kevésbé unom és nyugszom bele. Negyven évvel az unalom eltűnik az életből; minden érdekes lesz, igen, „szenzációs”, mint egy betörés vagy divatbemutató! Robbanásszerűen megremeg az élethez való viszonyunk, minden ismerősebb, tehát érdekesebb, a szónak nem csak bulvárújságszerű értelmében. Mi ez? A búcsúzó szomjas érdeklődése, vagy inkább a tapasztalás óvatos és konok elégültsége? Mert csak az „érdekes”, amit igazán ismersz, csak az „alapos” és a „részletes” érdekes; s érzem, hogy menthetetlenül kitör rajtam a múló évekkel egyfajta néptanítós hajlam: már nem gyönyörködni akarok és gyönyörködtetni, hanem okulni és oktatni, egészen kicsiben, részleteket ismerni meg és szedni széjjel, mert nincs más mód érdemesnek lenni az élet csodájára, s nincs más mód elviselni ezt a félelmes és kegyetlen csodát. Így repülök? Így járok gyalog is. A kétely, hogy az ember nem fejlődött eléggé emberré ahhoz, amit zsenije megalkotott e században, mind mélyebb és hevesebb gyanúval tölt el. Mikor leemelem a telefonkagylót, vagy megcsavarom a rádió gombját, hogy nagy kortársaim kinyilatkoztatásait hallgassam, vagy beülök a repülőgépbe, vagy bemegyek reggel a gépszínbe, s megindítom annak a rozoga és szerény négykerekűnek motorját, mely időt és szabadságot ad e korlátozott és az időt oly aggályos-fukaron mérő világban, mindig, amikor hozzáérek ez időt, távolságot, földrész és ember közötti szakadékot áthidaló, átrepülő, átkiabáló csodaszerek egyikéhez, érzem, hogy a világ nem eléggé érett ahhoz, amit az emberi szellem ilyen ijesztő és soha nem gyanított ütemben alkotott. Ez a gép most háromszázötven kilométeres sebességgel repül óránként, s mi, az utasok, a kocarepülők tudjuk, hogy ez a sebesség viszonylagos, nem kevés, de nem is a „legtöbb” – mennyi a legtöbb e pillanatban?… ma hatszáz, holnap hétszáz kilométer?… s van-e itt megállás és határ? –, s gyanítjuk azt is, hogy ehhez a sebességhez, s ahhoz, ami ebben csoda és emberfeletti, tehát nemcsak alkatrész, üzemanyag és emberi gyakorlat, hanem a szárnyaló lélek vágya és akarata, éppen ehhez nincsen igazi, közvetlen közünk. Elalszunk életünk első légi útján, ezer méter magasan – igen, a carlingue-ban kissé fülledt a meleg, a gép motorja és légcsavarja egyhangúan zúg, a táj nem különösebben érdekes, szelíden lankás, felvidéki táj, erdőkkel és falvakkal, nincs benne semmi szavalós és vadregényes –, miért ne aludjunk? A gép visz, s majd csak megérkezünk, szunyókálva, óránként háromszázötven kilométeres sebességgel. Láttam már olyant is, aki keresztrejtvényt fejtett két kilométer magasan a tenger felett – vénasszony volt, s egyáltalán nem nagyképűsködött, mikor unta a vízi és égi végtelenséget. Az ember felrobbantja az idő és tér törvényeit, de aztán rögtön unatkozni kezd, ásít, keresztrejtvényt fejt és édesen elalszik, mint a barokk angyalok, két felhő között.

A kétely, hogy e civilizációban a tömegek számára előbb-utóbb minden unalmas lesz, nem hagy nyugodni – Leonardo da Vincinek, aki az első repülőgép-kísérletek egyikét szerkesztette, s természetesen soha nem repült, több köze volt a repülés élményéhez, mint Lindberghnek vagy nyolcunknak itt, e kissé rozoga gép födélzetén! – élményről beszélek, nem pedig kilométer-zabálásról. Úgy értem, Holbein, akinek modelljeit ötévenként felakasztották, s a fejeket, melyeket oly gondosan lerajzolt, a Temze-parton időnként lándzsahegyre tűzték, nem unatkozott; de az emberiség, amely körül láthatóan, tapinthatóan és érezhetően összeomlik egy világ, minden személyes lelkesedés vagy kétségbeesés közepette unatkozik, hasztalan szemtanú, áldozat és résztvevő – unatkozik, mert a civilizáció, melynek rejtő, óvó, élethosszabbító, gyorsító erejét nem lehet tagadni, mindenestől unalmas. A civilizációban az emberek hülyék és puhák lesznek, mondja Alexis Carrel, s kezdek hinni neki; úgy érti, ez a gépies kényelem megöli bennünk az élet élményének varázsos tartalmát; nem így mondja, de azt hiszem, ennyi a vád értelme. A civilizáció, mint valamilyen rejtélyes vegytisztító üzem, lassan kiszívja az életből mindazt, ami harc és ellenállás volt benne – mert az élmény mindig harc. Most már itt van a háború, és itt van a béke, s e pillanatban a világ elmerülni látszik a háborúban – de a korszerű háború nemcsak harc, hanem egyre inkább üzem is. Mást értek harc alatt. Például végigélni az életet Európa közepén vagy Massachusetts államban, nyolcvan éven át, adót fizetni, szelíden és fegyelmezetten élni, megadni a közösségnek, amit törvényeinek jogos igényével megkövetel, de ugyanakkor lélekben nem egyezni bele egy hősietlen és gépies élvezetvágy szórakozásaiba, életformáiba, ízlésébe, előítéleteibe, legalább úgy harc, mint a gépfegyverrel bajlódni Flandriában – megfontoltam, amit mondok, s nem vagyok tiszteletlen azok emléke iránt, akik e hetekben a gépfegyverrel bajlódtak, Flandriában. A civilizáció unalmas, mert lassan nem értek már a világhoz semmit, csak szakmámhoz, s ahhoz is milyen kényelmesen! Az ember lelép a színről, helyében megjelenik a szakember, zsebében használati utasításokkal és telefonszámokkal, melyek készségesen elárulják a feladat titkait. A civilizáció unalmas, mert az élet élményéért nem enged harcolni többé – a tűzért, a fényért, igen, közvetlenül az életért, annak magasabb rendű öntudatáért, mely eltöltötte az ókor és középkor minden nemesebb anyagból dagasztott emberét! A civilizáció unalmas, mert csapok, gombok, huzalok, fogantyúk közvetítik, elragadóan és nagyon kényelmesen, egyfajta végzet emberi lehetőségeit, melyekért nem kell harcolnom többé, csak éppen illik elsején kifizetni a villanyszámlát vagy a rádiórészletet. A civilizáció unalmas – s nem ok nélkül szajkolom ezt a meggyőződést ezer méter magasan a civilizált világ fölött, makacson és unalmasan. Mindannak, ami történt és menthetetlenül történni fog, egyik oka ez a finom unalom, ez a történelmi spleen, melyet Spengler, akinek e napokban kegyetlenül igaza van, először gyanított és bizonyított bölcseleti és történelmi érvekkel. Mindig unalmas, mikor egy eleven, élettől, felelősségtől meleg kultúra kihűl és átmerevedik a civilizációba. Ez az unalom egyik oka, hogy bekövetkezhetett mindaz, ami bekövetkezett. A gazdasági, a történelmi, a politikai, a nép és faji ellentétek fölött lebeg ez a finom és félelmes spleen, a gépek által helyettesített ember unalma egy világ közepén, melynek titkait most már akkordmunkában és órabér ellenében fejti meg.

Mindennek öntudata csak kóvályog a lélekben, mint a bárányfelhő itt az ablak előtt, magasan, valahol a Bükk fölött – a gép balra fordul, s megismerem a magasból igazibb hazám meghitt és örök tájait. Ez itt a Hegyalja, ahol a tüzes és illatos bor terem; s a dombok kékes vonala szelíden fordul a kassai havasok nyersebb, élesebb magaslatai felé. Igen, erre repült Garren Péter a regényben, mikor hazament, mert az Apa haldoklott, az idegenek megszállották a várost, és veszély fenyegette a Garrenek művét. A kétely, hogy a Garrenek művét már sem a regényben, sem az életben nem tudom megmenteni, az elmúlt időben, békében sem hagyott nyugodni – mindenesetre különös érzés kilépni a regényből, és belépni egy pillanatra a regényhős életének térfogatába, megismételni egyfajta repülést, a valóságban és testiesen is, megismételni a lélek szárnyaló útját térkép szerint, robbanómotorok segítségével. A gép gyorsan repül a hazai táj felé, az örök regény és örök valóság tájai felé, s most persze más szemmel repül az ember, mint valaha is. Ez a robbanómotor, alkatrészeinek fordulatszáma, minősége dönti el e hetekben a világ sorsát – így mondják, s én is szajkolom ezt, noha nem hiszem maradék nélkül. A világ sorsát az emberi lélek dönti el, s ez a lélek, az európai, e hetekben legmélyebb válságát éli. A pokolban is lehet unatkozni, a tüzes máglyán ülve is lehet ásítozni – igaz, hogy a poklot most korszerű tökéllyel fűtik, s a máglya villanyos gombnyomásra tüzesedik át. Régen repülünk már? Az órát, a magasságmérőt és a sebességmutatót nézem, kétszáznyolcvan légi kilométer maradt el már mögöttünk, s alig egy órája, hogy elindultunk Budaörsről. Nem sok egy Messerschmitt vagy Spitfire számára – s mégis felfoghatatlan és valószerűtlen, igen, a szó mélyebb, irodalmibb és erkölcsösebb értelmében, kissé illetlen és erkölcstelen is ez a sebesség az én számomra. Ez a kétely mindig megrohan, mikor találkozom a világgal. Túlságosan élek, a szónak kétszáznyolcvan kilométeres értelmében – túlságosan sok a személyes kalandom és részvételem mindabban, amivel a kor megkínál, s bizonyosan nem az a dolgom, hogy részt vegyek mindebben. Ez az érzés, lelkiismeretemnek ez intése és parancsa örökké kísért, itt a felhők között is. Repülni természetesen istenkísértés, ma is, még ilyen óvatos döcögéssel is, de nem a bőrömet féltem. A testi élmény mindig illetlen az író számára, akkor is, ha ilyen lebegő és robbanómotoros élmény; az ember, aki hatalmat akar az emberi lelkek fölött, éljen egyfajta bonyolult aszkézisben, valamilyen világi és pogány cölibátusban, máskülönben hatalma mesterséges és földi lesz, nem igazi. Az író, a pap és a katona – ezt a háromfajta embert én egyféle szerepkörűnek érzem, mindhárom a lelkek fölött akar uralkodni, igen, a katona is! – csak akkor lesz igazán hatalmas, ha érti e másfajta aszkézis titkos és félelmes parancsszavát. A tivornyát hamarább megbocsátják neki, mint a kényelmes, ingujjas, büfögő és papucsos beleegyezést az élet kispolgári idilljébe – erről van szó, s repülni ma kispolgári élmény, bármilyen fonákul hangzik is ez első hallásra, éppen ma, mikor bombavetők is száguldanak a levegőben. Minden élmény kispolgári, melynek végső célja az olcsó, harc nélküli, szemfüles és lapító kényelem. Élj hősiesen! – kiáltják az olasz házak falain a fasizmus politikai szlogenjei; de én egyszerűbben és szerényebb szóval így mondanám; „Élj ellenállással!” – s ez a köznapi hősiesség. Egyszóval, minden élmény gyanús, amelynek célja van, a gyorsaság élménye is. De ez itt már Kassa.

{1} Pilótafülke.