Ványai Fehér József

Ama napok után

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: nakut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
A címlapfotót Kállai-Tóth Anett fotográfus készítette

© Ványai Fehér József, 2026
© Napkút Kiadó 2026

ISBN 978 615 6968 58 6

A te időd

A lepusztult Pocosszél. Egy világ

Találkozik itt önmagával. Önmagába

Fordul, nincs váltás erről arra,

Innen amoda, „maradás” van.

Csöndben érlelődik a ház üszke.

Az érzékek összekócolásának éjjelén

Maradj veszteg, ó, heves kín,

Te termékeny elbizonytalanító.

Az ég mintha kiürült volna,

Átlépni önnön határaid nem megy,

Tulajdonképpen dögunalom volt ez.

Mint akinek mindig előtte járnak,

Nincs valahonnan valahová se,

Voltaképpen üres és foszlik a lét.

Lyukas leltár

Itt éltem le az életem,

De megnevezni nem tudok semmit.

A pontos, körülhatárolt szavak

Nincsenek meg,

Úgymint magába forduló táj

Általában és kiszögelléseivel,

Sorsok a ruhaszárító kötélen

(Köztük a saját), mint felismerhetetlen

Létjátékok, álomban közös út,

Azonosítatlan vidékek, otthontalanság-

Érzet mindenhol –

Csöndes, hervatag, lassú rothadás,

Végső, véges nyugalom a kertben,

Mint egy banális fantasy,

Elfogy a türelem,

És folyik el zúgva a század,

Zárva- és nyitvatermők titka

Örök rejtély marad.

Lepke és Sár

Két lovam volt,

Az egyik akarat-gyémánt,

A másik szelíd és vak,

Nyargalt vad mezőn a kese,

Sápadtan poroszkált

Fakó és deres,

Mint tüzes vágy a testben,

Villámként suhant az égen,

Nem én voltam rajt,

Ködlovag, aki lehettem volna,

De visszahúzott

A kiszolgált paripa,

Föld szerelme, lusta éden,

Hétköznapok cifra nyomorában

Vonzott az éji mező,

De csak távolról csodáltam

A Tejúton haladó szekereket,

Két hű lovam

Szavamat leste,

Nem hajszoltam a gyönyört,

Józan titkokat kerestem,

S végül felfedte magát a Semmi –

Jó két lovam, mégis

Megérte hajsza és megállás,

Várás és röpülés,

Lepke és Sár,

Veletek hullok.

Emlékezem

Nem tudok latinul,

Anno a pinceklubban

Hajnali héttől, nulladik órában

„Fakultatíve” nyomtuk

Az oroszt.

Na jó, annyi hasznunk volt

Belőle,

Hogy nyáron Lengyelben

(„Kudá tü igyos pószle abéda?”),

Ha fintorogva is,

De megmutatták az utat.

Sőt, Bulgáriában

(„Dájtye mnye, pazsálujszta,

Dvá bilét!”)

Szinte örömmel adták ki

A Zlatna Ribka kempingben

A sátorjegyet.

Viszont az NDK-ban

Brünhilda

(„Gaváris pa ruszki?”)

Hegyeset köpött

(Szerencsére nem rám)

A rostocki szálloda diszkójának

Gyöngykaviccsal felszórt

Teraszán.

A tokosok fele jelentett a Stazinak,

A többi szívből