A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Maya Binyam: Hangman

Farrar, Straus and Giroux, New York, 2023

Fordította

Bartók Imre

Copyright © Maya Binyam, 2023

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Bartók Imre, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © Gary Waters/Arcangel Images

Szerzőfotó © Tonje Thilsen

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az Ekönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-273-2

Binyam Tamenének

EGY

Reggel felhívtak, és közölték, hogy szálljak repülőre. Mindent elintéztek. Nem pakoltam el ruhákat, mivel a ruháimat már elpakolták nekem. Jött értem egy kocsi, hogy felvegyen. A rádióban bemondták, hogy baleset miatt dugóra lehet számítani; a balesetben egy taxisofőr, egy rendőr és egy nő voltak érintettek, az utóbbi foglalkozásáról már nem tájékoztatott a bemondó. A figyelmeztetés ellenére nem volt dugó. A repülőjegyem, amit a taxiból való kiszállásomkor kaptam meg, a kabátom mellényzsebében pihent. Miután beálltam a sorba, úgy éreztem magam, mintha nem volna testem, ennek ellenére alaposan megéheztem, mire elértem a biztonsági ellenőrzést. A csomagomban találtam két almát és egy croissant-t, aminek semmi íze nem volt. A biztonsági szolgálat embere megkérdezte a nevemet. Odaadtam neki a jogosítványomat, aztán átmentem a fémdetektor alatt, és a testem eltűnt.

A felszállás előtt az utaskísérők bejelentették az úti célunkat. Mindenki ünnepelt. A tőlem jobbra ülő utas megkérdezte, hogy boldog vagyok-e. Nem beszélte a célország hivatalos nyelvét, ami időközben a repülő nyelvévé vált. Meséltem neki a gyerekkoromról. Azt felelte, érti, hogy honnan jövök, a munkáján keresztül ugyanis már kapcsolatba került olyanokkal, mint én. Azt mondta, még össze is barátkozott olyanokkal, mint én, és ezek az emberek megváltoztatták az életét. Igaz, hogy pénzre volt szükségük, de annak a körülménynek, hogy pénzt adott nekik, semmi köze ahhoz, hogy egyébként mit jelentettek egymás számára.

Az úti célunkon kívüli valódi életét állandó kétértelműségek tették bonyolulttá. Mintha gyerekkora óta láthatatlan erők elégítenék ki az alapvető szükségleteit. Régen azt hitte, az anyja és az apja gondoskodnak róla, de amikor meghaltak, nem érezte, hogy bármiben is hiányt szenvedne. Egy idő után rájött, hogy nem a szülei gondoskodtak róla, akiknek a féltése továbbra is érezhető volt mindenkiben, akivel találkozott: a pincérekben, a gyakornokában, de még a miniszterelnökben is. A gondoskodás csupán ideiglenesen költözött a testükbe, amelyekhez egyébként nem szívesen látogatott el, hiszen a temetőnek vajmi kevés köze volt az élet többi részéhez.

Óvatosnak tűnt, amikor megemlítette ezt a szót – „temető” –, mintha véletlenül egy káromkodás csúszott volna ki a száján. Amikor már nem aggódott amiatt, hogy esetleg túl durván beszél, a feleségére terelte a szót. Elmesélte, hogy a felesége mindent nagyon könnyen megkapott. Azt is elmesélte, hogy a felesége rögtön a házasságkötés után családot akart alapítani, és végül két gyereket szült. A recepteket feleslegesnek ítélte. Helyette főzőmagazinokat rendelt, majd pusztán a látvány alapján igyekezett előteremteni a borítón szereplő ételt. Őt nem érdekelte az étel, de a felesége minden este négy fogást is főzött neki. Nem vette hasznát a maradékoknak, az irodájában ugyanis kapott menzakosztot. Mindenki, akivel együtt dolgozott, idővel főnöki pozícióba emelkedett. Sok pénzt kerestek, de nem beszéltek róla, főleg nem az olyanokkal, mint én. Értékelte, hogy a hozzám hasonló embereknek nincsenek vágyaik. Ő úgy érezte, a saját vágyai csak megbénítják, ugyanis semmiféle szükséglet nem rejlik mögöttük. Minden elérhető volt a számára, ami lehetetlenné tette, hogy felmérje egy tárgy vagy egy személy valódi vonzerejét. Azt kívánta, bárcsak megszállottan vonzódna a szeretőjéhez. Próbáltam kapcsolódni hozzá, és igyekeztem megérteni az aggodalmait.

A felszállás után kikapcsoltam a biztonsági övemet. Az egyik utaskísérő megkérdezte, hogy kávét vagy teát szeretnék. Elgondolkoztam, de arra jutottam, hogy egyiket sem részesítem előnyben a másikkal szemben. Az utaskísérő megpróbálta más nyelven is feltenni a kérdést. Amikor már így érdeklődött, rájöttem, hogy inkább kávét innék. A tőlem jobbra ülő férfi cukrot kért, mire az utaskísérő tőlem is megkérdezte, hogy kérek-e cukrot. Nemmel feleltem, amire ismét nyelvet váltott, és adott némi cukrot. A kávé finom volt. A tőlem jobbra ülő férfi kiköpte.

Mögöttem egy idős hölgy köhögni kezdett. Amikor a teste lecsillapodott, elmesélte az utaskísérőnek az életét. Azt mondta, fiatalon igazán szép volt. Hatévesen beleszeretett az egyik osztálytársa. Mindennap leveleket írt neki. Egy napon az egyik ilyen levélre lecsapott az iskolaigazgató, aki szintén szerelmes volt belé. Hogy megalázza az osztálytársát, az igazgató fennhangon felolvasta a levelet. Mindenki jót nevetett rajta, és az osztálytársa többé nem jött vissza az iskolába. Helyette viszont nagyon ügyessé vált a céllövésben. Rájött, hogyha pisztollyal a kezében megy oda valakihez, még akkor is bármit odaadnak neki, ha egyébként a fegyver nincs megtöltve. Amikor tizenhat éves lett, beleszeretett egy cselédlányba. El akarta venni feleségül, de addigra egy másik cseléd már teherbe ejtette a lányt. Pár nappal a szülés előtt az osztálytárs meglátta ezt a másik cselédet fát aprítani. Ekkor már igazán kiválóan célzott. Amikor a cseléd a feje fölé emelte a fejszét, a lába közé lőtt, és helyrehozhatatlan sérülést okozott a péniszében. A városban mindenkit elszomorított az eset, de mivel az osztálytárs gazdag volt, hagyták, hadd élje tovább az életét.

Évekkel később, amikor már felnőtt volt, találkozott egy börtönőrrel, aki egy börtön előtt üldögélt. Arra utasította a börtönőrt, hogy engedje szabadon a foglyokat. Politikai elítéltek voltak. A börtönőr azt mondta, hogy nem akarja elengedni őket, ugyanis a jelenleg hatalomban lévő politikai párt számára fontos, hogy a politikai foglyok börtönben maradjanak. Az idős hölgy osztálytársa fegyvert szegezett a börtönőr fejéhez, és kijelentette, hogy akkor is el kell engednie a foglyokat. Sajnos a börtönőr, aki nem sokat konyított a politikához, továbbra sem volt hajlandó szabadon engedni a politikai foglyokat. Ezután fejbe lőtték. Miután meggyőződtek róla, hogy a börtönőr teljes mértékben halott, a politikai foglyokat elengedték. Az ő politikai pártjuk, az ellenzéki párt, politikai jelképpé tette az idős hölgy osztálytársát. Ezt követően azonban a hatalmon lévő politikai párt felakasztotta. Az idős hölgy története ezzel véget ért.

Egy óra elteltével az óceán betöltötte a repülőgép ablakát. Végignéztem a többi utason. Mindenki aludt, kivéve a tőlem jobbra ülő férfit, aki filmet nézett a hordozható DVD-lejátszóján. A képernyőn egy furcsa, kopasz férfi állt egy utcasarkon. Egy babakocsis nő ment el mellette. A férfi megkérte, hogy álljon meg. A nő nem akart megállni. Azt hiszem, féltette a gyerekét, aki nem látszott ugyan, de feltehetően ott volt a babakocsiban. A férfi azt mondta, várjon egy percet. A nő úgy döntött, hogy megáll. Gondolom, megfeledkezett a babáról, aki vagy ott volt vele, vagy nem. A férfi azt mondta, kérdezni akar tőle valamit, aminek hallatán a nő arca nyitottabbá vált. A férfi megkérdezte a nőtől, hogy van-e valakije. A nő ezt bóknak vette. Azt hiszem, úgy értette, hogy ez a kérdés kifejezetten neki szól, de amikor elment, a férfi ugyanezt kérdezte a következő személytől, aki nem is nő volt. A következő személy ugyanis egy bicikliző kamaszfiú volt. Nem állt meg, de a kopasz férfi utána kiáltotta a kérdését. A kamaszfiú elkerekezett, és senki sem volt a közelben, aki hallotta volna, hogy mi történt. Senki sem vett tudomást a különös, kopasz férfiról. Kezdett magányosnak tűnni, és hamarosan bement egy moziba. Leült, és megnézett egy filmet, amiben az emberek szexuális kapcsolatot létesítettek egymással. Amikor a film véget ért, úgy döntött, hogy egy egyenes vonalat követve keresztülvág a városon. Nem számított, ha valamilyen akadályba ütközött. Ha egy kerítés állta az útját, akkor átmászott rajta, és a túloldalán leugrott. Az egyik épületnél a biztonsági őr közölte vele, hogy csak engedéllyel léphet be. A férfi megkérdezte tőle, van-e valakije. A biztonsági őr nem válaszolt, de továbbengedte. A kopasz férfi felmászott a tetőre, elindult a következő épület irányába, majd a mélybe zuhant.

Nem gondoltam, hogy a filmnek ezzel vége volna, mindenesetre a DVD-lejátszó bejelentette, hogy most kikapcsol. A jobbomon ülő férfira néztem. Reméltem, hogy csinál valamit, amivel újra bekapcsolja a készüléket. A szeme nyitva volt, a feje kissé oldalra dőlt. Gondolkoztam, hogy megszólítsam, de semmi sem jutott eszembe. Elnézést?, próbálkoztam, de nem érkezett válasz. Tegyük hozzá, az engedélye nélkül néztem meg a filmjét. Lehetséges, hogy ez nem tetszett neki.

Arra jutottam, hogy lehunyom a szemem, és kisvártatva elszenderedtem. Amikor felébredtem, az utaskísérő megkérdezte a tőlem jobbra ülő férfit, hogy csirkét vagy halat szeretne. A férfi nem válaszolt, amit meg tudtam érteni, ugyanis nekem sem voltak preferenciáim. Amennyiben a hal friss, úgy valószínűleg azt választottam volna, de feltételeztem, hogy le volt fagyasztva, és valamilyen beazonosíthatatlan olajban sütötték ki, úgyhogy a csirkével összevetve már nem tudtam volna eldönteni, hogy melyiket szeretném inkább. Ezen töprengtem, amikor az utaskísérő sikoltozni kezdett. Nem értettem, hogy mit mond. Azt gyanítottam, hogy valamilyen magántermészetű problémája adódott. A tőlem jobbra ülő férfihez fordultam, és azon tanakodtam, vajon ő érti-e, hogy mi történik éppen az utaskísérővel. A férfi szeme nyitva volt, de a feje ijesztően oldalra hanyatlott.

Az utaskísérő nyelvet váltott, és tudatta velem, hogy a tőlem jobbra ülő férfi meghalt. Egy egész filmet végignéztem egy halott ember mellett ülve anélkül, hogy ez feltűnt volna. Azt hiszem, ez is a film része volt. Arra gondoltam, igazán nem kell kényelmetlenül éreznem magam a történtek miatt, ennek ellenére sokkos állapotba kerültem. Egy másik utaskísérő megkérdezte, ismerem-e a mellettem ülő férfit. Elmondtam neki, hogy megtudtam, milyen problémái vannak a vágyaival, de ne haragudjanak, elfelejtettem megkérdezni tőle a nevét.

Az utaskísérők bejelentést tettek, és megkérdezték, hogy tartózkodik-e orvos a fedélzeten. Sajnos egyetlen orvos sem utazott velünk, úgyhogy egy harmadik utaskísérő is felbukkant egy elsősegélydobozzal. A dobozban kötések és krémek voltak; semmi olyasmi, ami segíthetett volna egy halott emberen. Meg akartam kérdezni, hogy átülhetnék-e máshová, de nem voltam biztos benne, hogy ez helyes dolog, úgyhogy a helyemen maradtam. Az utaskísérő letakarta a halott embert, és rátett egy párnát a fejére. Nem voltam biztos benne, hogy így kellene eljárni egy halottal, de világos volt, hogy nincs más választásuk, ahogyan nekem sem volt más választásom azon kívül, hogy továbbra is az útitársa maradjak, amíg elérünk a célunkig. Az út hátralévő részében nem tudtam mást tenni, mint hogy az életemről töprengtem.

Az utaskísérők folytatták az étel felszolgálását. Nem kérdezték meg az utasoktól, hogy mit szeretnének, csak kiadták, ami éppen a kezük ügyében volt, és senki sem panaszkodott. Ami engem illet, nekem két lehetőséget ajánlottak, választhattam a csirke és a hal közül. Azt hiszem, az utaskísérő úgy érezte, az étel az egyetlen, amivel a jelen helyzetben vigaszt tud nyújtani. Úgy tettem, mintha ennék az ételből, de igazából csak ide-oda tologattam a tálcámon, majd bekotortam az egészet egy műanyag zacskóba, hogy később kidobhassam. Nem tudtam, hogyan fog festeni, ha rögtön egy szemetes zacskóval érkezem meg az úti célomhoz, de arra jutottam, még mindig jobb, mint ha megsérteném a körülöttem lévőket.

Gondolatban visszatértem az életemhez. Amíg ezen töprengtem, egy fiatalember, akinek feltűnően egyenes volt a fogsora, átnyúlt a halott fölött, és megkocogtatta a vállam. A pilóta volt az. Elmondta, hogy a leszállást követően kapni fogok egy jótállást, amivel bárhová elrepülhetek a világon, ahová csak szeretnék. Egyáltalán nem vágytam rá, hogy még egyszer repülőre szálljak. Köszönetet mondtam neki, miközben azon járt az eszem, furcsa, hogy csak azért elhagyja a pilótafülkét, hogy ajándékkal kedveskedjen egy idegennek, aki nemrég végignézett egy filmet – vagy egy film részletét – egy halott ember társaságában.

Amikor földet értünk, mindenki tapsolt, amiért ők nem haltak meg. Nagyjából én is biztos voltam benne, hogy nem haltam meg, de nem éreztem volna helyénvalónak, hogy egy halott ember temetésén megtapsoljam magam. Sajnos mivel én ültem a halott mellett, így aztán nem volt más választásom, utolsóként kellett elhagynom a repülőgépet. Szerettem volna kinézni az ablakon, de a kifelé igyekvő utasok sora gyászmenetté alakult, és mindenki fontosnak tartotta elmondani, hogy mennyire sajnálja a történteket. Nagyon sajnálom, mondta egy hátizsákos férfi. Nem tudtam megkülönböztetni a halott férfitól, ami eléggé összezavart, úgyhogy inkább a következő utasra, egy nőre pillantottam, aki szintén nagyon sajnálta a történteket. A következő fickó egy másik nyelven fejezte ki a sajnálatát, és amikor rám nézett, azt hittem, hogy el fogja sírni magát. Azon tanakodtam, hogy ismerem-e. Nem örültem ennek az eshetőségnek, úgyhogy megköszöntem az együttérzését, és fogadtam a következőt. Így ment ez az örökkévalóságig, vagy legalábbis néhány percig. Szerettem volna kinézni az ablakon, de nem volt választásom, fogadnom kellett a részvétet nyilvánítani kívánó utasokat. Odakint egy olyan ország várt rám, amelyet huszonhat évvel ezelőtt hagytam el. A családom és mindenki más is itt élt, de nekem muszáj volt a halott idegennel és a fejére helyezett párnával foglalkoznom, az idegennel, aki csak ma lépett be az életembe, de akire ettől kezdve életem végéig gondolnom kell majd.

Egy idő után mégiscsak véget ért a dolog, és befutott néhány reptéri dolgozó egy hordággyal, hogy elvigyék a halottat. Bíztam benne, hogy találnak neki egy orvost, bár nem tudtam, hogy mit tehetnek ebben a helyzetben az orvosok. Gyanítottam, hogy az újjáélesztés nem igazán merül fel, de azért imádkoztam érte.

A váróban mindennek szaga volt. Az összes szag az eszembe jutott, amit az emberek csak ki tudnak bocsátani magukból, és ezek a szagok mind összekeveredtek a fejemben. Arra jutottam, hogy pontosan ilyen a váró szaga. A bevándorlásinál megkérdezték, hogy kiállították-e már a vízumomat. Fogalmam sem volt róla, hogy kiállították-e a vízumomat. Még csak jegyet sem foglaltam a repülőjáratra. Nem mondtam semmit, úgyhogy nyelvet váltottak, és megkérdezték, hogy az ország állampolgára vagyok-e. Nagyjából biztos voltam benne, hogy nem vagyok az ország állampolgára, ennek ellenére igennel feleltem, mert bár időközben egy másik ország állampolgára lettem, ebben a pillanatban egyáltalán nem tudtam felidézni, hogy ez az új állampolgárság megkövetelte-e a régi állampolgárságom feladását. A bevándorlási hivatalnokok elkérték az útlevelemet, amiből világosan kiderült, hogy nem vagyok az ország állampolgára. Megnézték az iratot, de nem találtak benne vízumot, ugyanis amióta megkaptam az útlevelemet, egyszer sem utaztam olyan helyre, ahol vízumra lett volna szükség. A bevándorlási hivatalnokok elmondták, hogy a vízum helyben történő kiállítása 50 dollárba kerül. Megkérdeztem, van-e esetleg más lehetőség. Azt mondták, nincs, mivel nem vagyok állampolgár, nincs vízumom, és azzal a szándékkal érkeztem, hogy elhagyjam a repülőteret, úgyhogy ebben az esetben, hacsak nem állíttatom ki a vízumomat, vissza kell térnem oda, ahonnan jöttem. Elgondolkoztam, hogy mik a szándékaim. Ha nincs 50 dollárom, akkor logikusnak tűnt, hogy úgy tegyek, ahogy mondták. Arra gondoltam, kinyitom a pénztárcámat, és hagyom, hogy az döntsön helyettem. Kinyitottam a pénztárcámat, és 55 dollárt találtam benne. Fogalmam sem volt róla, hogy ez-e a helyes döntés, mindenesetre átadtam a bevándorlási hivatalnoknak 50 dollárt, kiállíttattam a vízumomat, majd beálltam a poggyászkiadó mellé; ez volt az első állomásom azon a helyen, ahová tartottam.

A poggyászok átvételére szolgáló helyszín elhagyatott volt. Egy kocsit toló férfi azt mondta, ahhoz, hogy megkapjam a poggyászomat, fizetnem kell neki. Nem értettem, miért kellene fizetnem a kocsit toló férfinak azért, hogy megkapjam azt, ami egyébként is az enyém, úgyhogy megköszöntem a tájékoztatást, és odébb mentem. Követett, és mondott valamit, de nem értettem, hogy mit, mert túlságosan motyogva beszélt. Megragadta a karomat, és megpróbált érthetőbben fogalmazni. Elmondása szerint az átvevőrendszer itt úgy működik, hogy a poggyászom átvételéhez szükségem van egy kocsira, amin át tudom vinni a poggyászomat a vámellenőrzésen. Az összes kocsit ő felügyeli, illetve rajta kívül még más kocsis emberek, úgyhogy az egyetlen módja, hogy ilyen kocsit használjak, ha bérelek tőlük egyet, márpedig, tette hozzá, a kocsikat felügyelő emberek közül ő a megbízhatóbb. Elmondta, hacsak a poggyászom maga nem egy kocsi, akkor ez az egyetlen módja annak, hogy elhagyjam a repteret. Megkérdeztem, hogy mióta van érvényben ez a rendszer. Azt mondta, hogy 1997 óta használják ezeket a kocsikat. Nem tudom, igazat mondott-e, de láttam, hogy a kocsikat valóban használják, úgyhogy nem volt más választásom, mint hogy elfogadjam a helyzetemet. Megkérdeztem, mennyit kell fizetnem a szolgálataiért. Azt felelte, hogy 5 dollárt. Adtam neki 5 dollárt – a pénzem maradékát –, majd imádkoztam, hogy ne találkozzak több ilyen kocsis rendszerrel se a reptéren, se ott, ahová tartok.

Odakint hosszú sor fogadott. Amikor előre kerültem, rájöttem, hogy egy taxira vártam, amiről nem is tudtam, hogy szükségem van rá. Megkérdeztem a sofőrt, hogy mennyibe kerül. Nem hallottam a választ, de rájöttem, mindegy is, hogy mit mondott, ugyanis nem maradt pénzem. Kiálltam a sorból és visszasétáltam oda, ahol a többiek voltak. Egy egész tömeg gyűlt össze a reptér bejáratánál. Mindenkinél virágok voltak, és amikor megpillantottak egy ismerőst az érkezők között, sikoltoztak és könnyekre fakadtak, mert nagy boldogsággal töltötte el őket az újbóli találkozás.

Észrevettem egy bajuszos férfit, aki hozzám hasonlóan úgy nézett ki, mint akinek senkihez sincs köze. Odamentem hozzá, és jó napot kívántam neki, bár nem tudtam, hogy reggel, délután vagy este van. Ő is jó napot kívánt, amiből úgy ítéltem, hogy délután lehet. Próbáltam találni valami ismerőset az arcában. Átlagos arcnak tűnt, de volt benne valami szomorúság, vagy azért, mert ez az ember alapvetően szomorú volt, vagy azért, mert ismerte a visszatérésem körülményeit, és ideiglenesen feláldozta szokványos – barátságos, idióta stb. – arckifejezését, hogy helyette visszatükrözze a sajátomat.

Arra gondoltam, talán őt küldték, hogy felvegyen. Megkérdeztem, hogy érzi magát. Azt felelte, jól, majd közölte, hogy igazából egyáltalán nem érzi jól magát. Habár boldog ember, mostanában nehezére esik nem gondolni arra a sok szörnyűségre, ami megesett vele az élete során. Elmesélte, hogy gyerekkorában szép házban élt. Szerette a házat, mert saját szobája volt, és a szobában volt egy puska. Elmesélte, hogy fiatalkorában senkit sem ismert, akinek bármiféle problémái lettek volna, és a családjában is mindenki elégedett volt. Egyszer aszály pusztított a vidéken, de még ez sem volt hatással rájuk, ugyanis gazdagok voltak, és nem ismertek senkit, aki szegény lett volna, leszámítva azokat, akik nekik dolgoztak.

Mindenesetre, biztosított róla, a házuk valóban gyönyörű volt. De aztán kormányváltás történt, és elvették a házukat, most pedig nem jut hozzá az örökségéhez, hacsak nem találja meg valahogy a puskát, amit szintén elvettek tőle, és amivel meg tudná ölni a ház jelenlegi lakóit, vagy legalább megfenyegethetné őket. A jelenlegi lakók diplomaták voltak. Elmondta, hogy most a városban él, és egész nap az állatkertben dolgozik, ahol steakekkel eteti az oroszlánokat. Az oroszlánok éheznek, és túlságosan lesoványodtak. Sajnos nem sokat tud tenni, ugyanis a steakek méretéről a főnöke dönt, akit nem igazán érdekel, hogy az állatoknak mennyi élelemre volna szükségük.

A férfi kezdett tűzbe jönni, vagy azért, mert annyira feldühítette az oroszlánok helyzete, vagy pedig azért, mert az oroszlánok balszerencséje a saját házával kapcsolatos kálváriájára emlékeztette. Elmondta, hogy manapság középosztálybelinek számít. Rákérdeztem, hogy is van ez, mert amennyire tudom, a középosztály nem létezik. Elmondta, hogy létezik, és mivel ő is a középosztály tagja, ezért a puszta jelenléte igazolja annak létezését. Ebben nem voltam teljesen biztos. Az összes hír, amit az otthonomról olvastam, arról szólt, hogy a távozásom óta eltelt évek alatt a középosztály először gyors ütemű növekedésnek indult, majd az egyre durvább infláció hatására megszűnt. Ugyanakkor itt állt előttem a középosztály egyik képviselője, úgyhogy nem volt más választásom, mint hogy félretegyem a témával kapcsolatos értesüléseimet, és igyekezzek a saját szememmel megérteni a világot és a régi otthonomat. Tehát igaz. Íme, itt volt valaki a középosztályból, magára maradva azokkal az éhező oroszlánokkal és a főnökével, aki nem akart elegendő élelmet biztosítani az állatoknak.

Ugyanakkor, mondta, mindezeket a nehézségeket, amelyek megestek vele, jóval elviselhetőbbé tette a felesége, aki rájött, hogyan manipulálja úgy a valóságot, hogy az megfeleljen az érzelmi szükségleteinek. A világ nem alkalmazkodott a meggyőződéseihez, ezzel együtt a felesége alapvetően jogszerűként tekintette ezeket a meggyőződéseit. A felesége egy másik, távoli országban nőtt fel, amely semmiféle erkölcsi kultúrát nem mondhatott a magáénak. A szüleinek nem voltak szokásaik, úgyhogy mindent a tévéből kellett megtanulnia, ami arra biztatta, hogy vásároljon felesleges holmikat, dobja ki őket, aztán vásároljon újabbakat. Ez volt a felesége életcélja. Miután azonban elég sok mindent felhalmozott, üresnek kezdte érezni magát, úgyhogy amikor felnőtt, úgy döntött, hogy olyan helyekre fog utazni, ahol az embereknek semmijük sincs. Így találkoztak egymással. A férfi évszázados hagyományokon alapuló erkölcsi kódexet adott a feleségének, cserébe pedig a felesége létrehozott egy világot, amelybe azt be lehetett illeszteni. Ezután egymásba szerettek.

Gratuláltam a sikeres házasságkötéséhez, majd megkérdeztem, volt-e esetleg a feleségének valami javaslata a házzal, a fegyverrel és az oroszlánok elégtelen húsadagjával kapcsolatos problémák megoldására. Azt felelte, a feleségének sajnos nincs elegendő befolyása a kormányra, a földbirtokosokra és az állatkert vezetőségére, ugyanakkor az otthoni életükben legalábbis bizonyos mértékben ki tudja kényszeríteni az igazságérzetéhez való alkalmazkodást, ami másoknak hihetetlennek tűnhet ugyan, pedig valójában egyáltalán nem az.

Ő maga például nemrég levelet kapott, amiben egy nénikéje haláláról értesítették. Ez a nénikéje olyan volt számára, mintha az anyja lett volna. Sértésnek vette az üzenetet, amelyet személytelenül, egy gépen keresztül juttattak el a számára, ez ugyanis szembement a hagyománnyal. A férfi elmondta, hogy a hagyomány szerint, ha valaki meghal, akkor a legközelebbi hozzátartozók egészen addig nem értesülnek a hírről, amíg oda nem gyűlhet köréjük a többi családtag, akik közösen osztják meg velük a történteket. Mégiscsak balgaság volna azt várni az emberektől, hogy még azelőtt gyászolni kezdjenek, hogy mások bemutathatnák nekik e gyászolás mikéntjét.

Azon tanakodtam, vajon miért érezte szükségét ez az ember, hogy részletekbe menően leírjon számomra egy mindkettőnk előtt ismert kulturális gyakorlatot, amelyet a szüleink, az ő szüleik, és előttük talán maga Isten hagyományozott ránk. A férfi alighanem úgy vélte, hogy életmódunk támadás alatt áll, vagy ugyanazon erők által, amelyek a feleségét is a hasznavehetetlen holmik felhalmozására ösztökélték, vagy pedig az internet által, amely arra kényszerítette az embereket, hogy megfeledkezzenek saját érdekeikről, szokásaikról, történelmi életmódjukról, egyúttal rávették őket, hogy más, az interneten látott emberek magatartását utánozzák, akiknek a motivációi mindenféle precedenst nélkülöztek. Nem osztoztam a férfival az ezen konkrét hagyományhoz való ragaszkodásban, amelyet olykor túlbonyolítottnak éreztem, azt viszont nagyon is megértettem, hogy bosszantják a földi élet változásai, úgyhogy hagytam, hogy folytassa.

Elmondta, hogy a nénikéje halála után nem került sor szertartásra. Egyedül volt egy üres szobában, amikor megkapta az e-mailt, úgyhogy senkit sem talált maga körül, aki megmutathatta volna számára a gyász mikéntjét. Amikor beszámolt a feleségének a történtekről, nem érzett bánatot a nénikéje halála miatt, ellenben haragudott azokra a rokonaira, akik túlélték a nénikéjét, és akik a hagyományos gyászszertartást valami kényelmesebbre cserélték.

Sajnálatomat fejeztem ki a férfinak, amiért a családja a hagyománytól ennyire elrugaszkodott módon viselkedett. Azt mondta, nem kell sajnálkoznom a családja hagyománytól elrugaszkodott magatartása miatt, a felesége ugyanis rájött, hogy miként teheti a családja hagyományostól elrugaszkodott magatartását irrelevánssá. A biztatására ugyanis egyszerűen kitörölte a nénikéje haláláról tudósító levelet, majd úgy tett, mintha semmit sem tudna a dologról. Közben a felesége felhívta a barátait, és elmondta nekik, hogy a férjének most halt meg egy igen közeli hozzátartozója, és meghívta őket, hogy gyűljenek össze mind a házukban, hogy együtt elmondhassák nekik a hírt. A barátai ebben a percben is a házukban gyülekeznek, ahogy mi itt beszélgetünk egymással a reptéren, és miután felveszi a feleségét, odavezetnek hozzájuk, ahol a gyászolók várakoznak. Miután annak rendje s módja szerint közlik vele a hírt, arra számít, hogy egy kissé megkönnyebbülhet.

Vártam, hogy folytassa a történetét, remélve, hogy idővel elérkezünk az öcsémmel kapcsolatos hírekhez. A férfi nénikéje életének azonban semmi köze nem volt az öcsém életéhez, és még ha az öcsém közel járt is a halálhoz, a férfi története általában véve nem a halálról szólt, alapvetően csak a felesége abbéli tehetségéről beszélt, hogy milyen remekül meg tudja menteni ezeket a helyzeteket, amikor egyszer csak felbukkant egy nő, akit a férfi nyomban magához ölelt. Ennek láttán rájöttem, hogy nem vagyunk rokonok, sőt valójában semmi köze sincs hozzám. Száz százalékig biztos voltam benne, hogy nem őt küldték, hogy felvegyen.

Úgyhogy folytattam az utamat. Eltelt valamennyi idő, talán néhány óra, és azon tanakodtam, hogy vajon a reptéren kell-e töltenem az éjszakát. Arra jutottam, hogy nem ez volna a legrosszabb, ami történhetne velem, miután megszoktam a szagot, és az egymást ölelgető és könnyekre fakadó emberek látványát. Folyamatosan kerestem valakit közöttük, ők pedig folyamatosan kerestek valakit, amikor az irányomba pillantottak. Úgy éreztem, senkit sem ismerek. Sem a reptéren, sem a fővárosban, sem abban az országban, ahol születtem, sem pedig abban, ahonnan visszautaztam ide, és ahol abban bíztam, hogy lesznek ismerőseim, például a feleségem, de ebben a pillanatban már abban sem voltam biztos, hogy a feleségem megismerne egyáltalán, ha találkoznánk ezen a reptéren, ahol mindennek olyan szaga volt, mintha az összes elképzelhető emberi illat összeért volna egymással, netán idegennek tekintene, valaki másnak, mint a férje, pusztán egy középkorú férfi lennék két poggyásszal, az egyikkel a vállamon, a másikat pedig magam után húzva. Hiányzott az idős hölgy, aki régen szép volt, hiányoztak a légiutas-kísérők, a pilóta, még a halott ember is hiányzott, akit örökre elveszítettem, hiányzott a férfi a kocsijával, habár reméltem, hogy sosem kell viszontlátnom, de azért ő is hiányzott. Csak egy nap telt el, és máris mennyi embert elveszítettem. Rájuk gondoltam, de közben úgy éreztem, máris megfeledkeztem róluk.

Időközben egy csúnya bőrdzsekit viselő kopasz férfi jött oda hozzám. Másutt ez a dzseki talán nem lett volna olyan szörnyű, rajta viszont szörnyen állt, mert olyan benyomást keltett, mintha a teste ki akarna törni belőle. Igen, egy újabb kopasz férfi. Kezdtem úgy érezni, hogy ezen a napon mindenki kopasz körülöttem, engem is beleértve. A kopasz férfi közelebb jött, túlságosan is közel, és egyszer csak csókot nyomott az arcomra. Azt mondtam, jó napot, noha úgy sejtettem, most már estére járhat. Ő nem mondta sem azt, hogy jó napot, sem azt, hogy jó estét, sem pedig azt, hogy jó reggelt. Egyáltalán semmit sem mondott, ami a napszakra vagy a reptér elhagyásával kapcsolatos logisztikai műveletekre utalt volna, és az iránt sem érdeklődött, hogy milyen napom volt, milyen volt az utam, van-e szükségem taxira, vagy milyen tapasztalatokat szereztem, mialatt egy örökkévalóságig voltam kénytelen várakozni ezen a rettenetes helyen. Csupán annyit mondott, testvérem.

Nem tudtam, hogy mit ért ezen, ám ekkor eszembe jutott, hogy nem kaptam meg a jótállást, amit korábban a pilóta ígért. Hát persze, miután megkapom a jótállást, bárhová elrepülhetek a világon, ahová csak szeretnék, de semmi jelentősége nem volt, hogy hová akartam menni, ugyanis függetlenül attól, hogy hová utazom, úgysem ismer senki. A férfira néztem, és azt feleltem, köszönöm, de szerencsésebbnek tartanám, ha annak adnák a jótállást, aki valóban el szeretne utazni valahová. Több ezren, de legalábbis több százan nyüzsögtek a reptéren, és alighanem mindannyian ismernek valakit egy másik országban, és szívesen átkelnének az óceánon, hogy meglátogassák az illetőt, főleg akkor, ha ezt ingyen tehetik meg.

Éppen azzal voltam elfoglalva, hogy megkeressem a helyettesítőmet, amikor a kopasz férfi újra azt mondta, testvérem. Ezen a ponton már azon tanakodtam, hogy valamilyen problémája lehet, hiszen kizárólag egyetlen okból küldték, mégsem képes teljesíteni egy ilyen egyszerű feladatot, és átadni a jótállást, és azt sem érti meg, hogy szeretném, ha segítene megtalálni azt, akinek helyettem odaadhatja. Ráadásul igazán visszataszítónak találtam a bőrdzsekijét, ami veszedelmesen közel került hozzám, amikor arcon csókolt, amit most újra megtett, miközben azt a képtelenséget ismételgette, testvérem, testvérem, testvérem. Riadtan néztem rá. Habár nem akartam hívni a biztonságiakat, és, ami azt illeti, fogalmam sem volt róla, hogy hol lehetnek, vagy egyáltalán el tudnak-e bánni ezzel a csúnya bőrdzsekit viselő kopasz emberrel, aki nem volt hajlandó odaadni nekem vagy a helyettesítőmnek a jótállást, amelyre nem volt szükségem, úgy éreztem, nincs más választásom, mint hogy fontolóra vegyem az odarendelésüket. Ezen töprengtem tehát, de azért szerettem volna udvariasnak tűnni, úgyhogy engedtem, hogy csókolgasson, és amikor megölelt, viszonoztam az ölelését.

Őszintén, fogalmam sem volt, hogy mit kellene kezdenem ezzel az alakkal. Valami nem igazán stimmelt köztünk, és biztos voltam benne, hogy soha nem is fog stimmelni, valószínűleg azért, mert egyszerűen tökkelütött volt. De aztán megfogta és a homlokára fektette a kezem, hogy az arcát már ne torzítsa el a kopaszsága, és egyszer csak valaki más lett belőle.

Testvérem, mondta ismét. Az arca immár tiszta és tökéletes volt. Igen, ebben a pillanatban felismertem, hogy a csúnya bőrdzsekit viselő férfi, aki nem a nevemen szólított, hanem a testvérének nevezett, nem más, mint az unokatestvérem. Végül tehát csak megérkezett, hogy felvegyen, és elvigyen utam következő állomására.